Справа № 160/24168/23
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2025-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 березня 2025 року м. Дніпросправа № 160/24168/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чабаненко С.В. (доповідач),

суддів: Юрко І.В., Білак С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.09.2024 року в адміністративній справі №160/24168/23 (головуючий суддя першої інстанції Рянська В.В.) за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 005328 від 06.09.2023 року щодо застосування фінансово-господарської санкції на суму 17 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржувана постанова винесена з порушенням вимог чинного законодавства та не відповідає фактичним обставинам. Вказує, що позивач жодних порушень не допускав, під час розгляду справи не було з`ясовано і доведено обставини, які б свідчили про наявність вини позивача у скоєнні правопорушення.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено (а.с.118-121).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та прийняти постанову про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з не повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що суд першої інстанції, під час ухвалення рішення не врахував, що оскільки при нерегулярних пасажирських перевезеннях видача квитків не передбачена, відносини між перевізниками та страховиками щодо страхування пасажирів і водіїв визначається укладеними між ними договорами доручення та договорами страхування.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Посадовими особами Укртрансбезпеки 24.07.2023 року о 15.35 год. на вул. Полтавський шлях, 56/58 у м. Харкові проведено перевірку транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, номерний знак НОМЕР_1 , водій ОСОБА_2 , посвідчення водія НОМЕР_2 , видане 24.07.2002 року, що належить автомобільному перевізнику ОСОБА_1 . Під час перевірки виявлено порушення ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року №2344-ІІІ (далі - Закон №2344-ІІІ у редакції на час спірних відносин), п. 58 постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 року № 176, а саме, що під час перевезення пасажирів перевізник не забезпечив страхування пасажирів на нерегулярному маршруті «Харків-Чернівці», чим порушено ст. 39 цього Закону, про що складено акт від 24.07.2023 року № АР025976.

У наведеному акті зафіксовано, що виявлено порушення, відповідальність за яке передбачена статтею 60 Закону №2344-ІІІ (абз. 3 ч. 1) перевезення пасажирів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 39 цього Закону, а саме договору обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті пасажирів. В акті вказано, що водій від надання пояснень та підпису акта відмовився.

За наслідками розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідачем 06.09.2023 року винесено постанову №005328 про застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17000,00 грн. на підставі абзацу 3 частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ (допущено порушення, передбачені статтями 34, 39 Закону №2344-ІІІ).

Як встановив суд першої інстанції, транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, моделі SPRINTER 519 CDI, номерний знак НОМЕР_1 , перебуває у користуванні фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на підставі договору оренди транспортного засобу, укладеного 25.12.2022 року з його власником - ОСОБА_3 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 ).

24.07.2023 року між ФОП ОСОБА_1 (перевізником) та ОСОБА_4 (замовником) було укладено договір про здійснення нерегулярних перевезень пасажирів автомобільним транспортом на внутрішньообласних маршрутах протяжністю понад 50 км та міжобласних маршрутах, предметом якого є здійснення перевізником перевезення організованої замовником групи пасажирів у кількості 19 осіб та їх багажу, список яких наведено в Інформаційному листі щодо здійснення нерегулярних перевезень пасажирів № 1055.

Пунктом 2.1 договору визначено умови перевезення та транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, моделі SPRINTER 519 CDI, номерний знак НОМЕР_1 .

У пункті 2.3 договору вказано маршрут руху «м. Харків-м. Чернівці».

Пунктом 3.3 договору передбачено, зокрема, що перевізник забезпечує в установленому законодавством порядку обов`язкове особисте страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті.

До матеріалів справи додано копію Інформаційного листа щодо здійснення нерегулярних перевезень пасажирів № 1055, у якому зазначено про перевезення групи пасажирів у кількості 19 осіб, містяться прізвища 17 осіб.

В акті про прийняття коштів від 24.07.2023 року, складеному ОСОБА_4 (замовником) та ОСОБА_1 (виконавцем), вказано про отримання позивачем грошових коштів у сумі 11000 грн за послуги складеного договору № 1055 з перевезення пасажирів у повному обсязі та у встановлений термін.

Згідно з договором про надання агентських страхових послуг В № 353701, укладеним 08.02.2023 року між ПрАТ «СК АСКО ДС» (страховиком) і ФОП ОСОБА_1 (агентом), зі строком дії з 09.02.2023 року до 08.08.2023 року, предметом цього договору є укладення агентом від імені страховика договорів обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті пасажирів відповідно до Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 959 від 14.08.1996 року.

Пунктом 2.1 договору В № 353701 від 08.02.2023 року визначено транспортний засіб MERCEDES-BENZ, моделі SPRINTER 519 CDI, номерний знак НОМЕР_1 .

За змістом п. 2.2 цього договору агент укладає договори страхування з пасажирами шляхом утримання з пасажира при отриманні плати за проїзд страхового платежу у встановленому цим пунктом розмірі (у відсотковому значенні від вартості проїзду). Пасажири, які мають право на безоплатний проїзд згідно із законодавством, є застрахованими без утримання з них страхового платежу.

Агент розміщує на проїзному документі інформацію про страхування або видає пасажирам договори страхування за формою Д402 (п. 2.3 договору).

Згідно з пунктом 2.4 договору про надання агентських страхових послуг прийняті страхові платежі передаються страховику протягом двох робочих днів від дня зарахування їх на поточний рахунок агента або оприбуткування в касу агента, або одержання плати проїзду.

Пунктом 3.1.2 цього договору передбачено, що агент зобов`язаний передавати страховику відомості про укладені договори страхування й отримані страхові платежі кожні десять днів і щомісяця.

Згідно копії актів виконаних робіт до договору про надання агентських страхових послуг № 353701 від 08.02.2023 року за червень 2023 року від 30.06.2023 року та липень 2023 року від 31.07.2023 року, які містять суми вартості проданих квитків (30000 грн у кожному), отриманих страхових платежів за проїзд, комісійної агентської винагороди та суму, що підлягає сплаті страховикові.

Згідно з листом-відповіддю ПрАТ «СК АСКО ДС» № 451 від 05.10.2023 року на адвокатський запит представника позивача № 52/23 від 25.09.2023 року за своїм змістом договір про надання агентських страхових послуг В № 353701 від 08.02.2023 року відповідає Положенню про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 959 від 14.08.1996, та укладений на виконання його вимог.

Не погодившись з постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу №005328 від 06.09.2023 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень врегульовано Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року №2344-ІІІ (далі - Закон №2344-ІІІ у редакції на час спірних відносин).

Відповідно до статті 6 Закону №2344-ІІІ реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015 (далі Положення № 103; у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад, територій та інфраструктури (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Положення № 103 основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті.

Згідно з підпунктами 2, 54, 57 пункту 5 Положення № 103 Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті; проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт; проводить перевірку транспортно-експедиційної документації на здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт на час виникнення спірних правовідносин було визначено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006 (далі Порядок № 1567; у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 1567 рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 1567 рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.

Відповідно до визначення, наведеного у статті 1 Закону № 2344-ІІІ, рейдова перевірка (перевірка на дорозі) - перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо дотримання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Згідно з пунктом 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Відповідно до пункту 21 Порядку № 1567 у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Пунктом 22 Порядку № 1567 передбачено, у разі відмови водія від підписання акта рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу посадова особа (особи), що провела перевірку, вносить про це запис.

Відповідно до спірних моментів справи встановлено, що перевірка транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, моделі SPRINTER 519 CDI, номерний знак НОМЕР_1 , який орендує перевізник ФОП ОСОБА_5 , проводилася 24.07.2023 року на підставі направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) № НР000930 від 21.07.2023 року.

Статтею 34 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що автомобільний перевізник повинен, зокрема: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Згідно з абз. 3 ч. 4 ст. 39 цього Закону документи для нерегулярних пасажирських перевезень:

для автомобільного перевізника - ліцензія, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України;

для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, інші документи, передбачені законодавством України.

Аналіз положень статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення нерегулярних пасажирських перевезень не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено на необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством України.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи: за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами, таксі, легковими автомобілями на замовлення, а також обслуговування пасажирів на автостанціях визначають Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 № 176 (далі Правила № 176; у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Правила № 176 є обов`язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг (далі - замовники послуг), автомобільними перевізниками, автомобільними самозайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами.

Відповідно до пункту 51 Правил № 176 нерегулярні перевезення пасажирів здійснюються на підставі замовлення юридичною або фізичною особою автобуса як разові перевезення організованої групи пасажирів за визначеним маршрутом згідно з договором про замовлення транспортного засобу.

Згідно з пунктом 58 цих Правил під час здійснення нерегулярних перевезень пасажирський автомобільний перевізник забезпечує в установленому законодавством порядку страхування пасажирів.

Пунктом 61 Правил № 176 передбачено, що під час здійснення нерегулярних перевезень водій повинен мати копію договору автомобільного перевізника із замовником послуг і копію договору обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 № 85/96-ВР (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) особисте страхування від нещасних випадків на транспорті є одним із видів обов`язкового страхування.

Частиною другою цієї статті було встановлено, що для здійснення обов`язкового страхування Кабінет Міністрів України, якщо інше не визначено законом, встановлює порядок та правила його проведення, форми типового договору, особливі умови ліцензування обов`язкового страхування, розміри страхових сум та максимальні розміри страхових тарифів або методику актуарних розрахунків.

Постановою Кабінету Міністрів України № 959 від 14.08.1996 затверджено Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті (далі - Положення № 959). Цим Положенням визначається порядок здійснення обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті, зокрема, пасажирів та водіїв автомобільного транспорту.

Відповідно до пункту 2 Положення № 959 пасажири вважаються застрахованими з моменту оголошення посадки в морське або річкове судно, поїзд, автобус або інший транспортний засіб до моменту завершення поїздки.

Пунктом 3 Положення № 959 передбачено, що кожному застрахованому перевізник, що виступає агентом страховика, видає страховий поліс. Він може видаватися на окремому бланку або міститися на зворотному боці квитка. Документом, що підтверджує страхування пасажирів під час здійснення регулярних пасажирських перевезень автомобільним транспортом, є квиток. У страховому полісі зазначається: вид обов`язкового страхування; найменування, адреса, телефон страховика; розміри страхового платежу та страхової суми. Пасажири, що мають право на безкоштовний проїзд відповідно до чинного законодавства, підлягають обов`язковому особистому страхуванню без сплати страхового платежу і без отримання ними страхового полісу. Страхові платежі, одержані від пасажирів, перераховуються перевізниками страховикам, які одержали ліцензію на здійснення обов`язкового особистого страхування в Нацкомфінпослуг та уклали договір доручення з цими організаціями.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про страхування» страхова діяльність в Україні може провадитися за участю страхових посередників. Страховими посередниками можуть бути страхові або перестрахові брокери, страхові агенти.

Страхові агенти - фізичні особи або юридичні особи, які діють від імені та за дорученням страховика і виконують частину його страхової діяльності, а саме: укладають договори страхування, одержують страхові платежі, виконують роботи, пов`язані із здійсненням страхових виплат та страхових відшкодувань. Страхові агенти є представниками страховика і діють в його інтересах за винагороду на підставі договору доручення із страховиком.

Частиною 1 статті 16 Закону України «Про страхування» передбачено, що договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що агент страховика, яким у спірних правовідносинах при здійсненні нерегулярних перевезень є ФОП ОСОБА_1 , повинен видавати застрахованим пасажирам страховий поліс. При цьому, страховий поліс може видаватися як на окремому бланку, так і міститися на зворотному боці квитка.

Позивачем не доведено належними доказами дотримання ним вимог ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» та не спростовано порушення, зафіксоване актом № АР025976 від 24.07.2023 року проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

Матеріали справи не містять доказів укладення перевізником ФОП ОСОБА_1 із пасажирами нерегулярного пасажирського перевезення 24.07.2023 року договору страхування, видачі їм страхових полісів на підтвердження обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що у діях відповідача відсутні порушення при винесенні постанови № 005328 від 06.09.2023 року про застосування адміністративно-господарського штрафу до позивача в сумі 17000 грн.

Враховуючи викладене суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову.

Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року в адміністративній справі №160/24168/23 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року в адміністративній справі №160/24168/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак