Справа № 380/23268/24
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2025-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 380/23268/24 пров. № А/857/34809/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Хомин Ю.Є.,

за участю представника позивача Матушека В.В.,

за участю представника відповідача Полійчук С.Р.,

за участю представника третьої особи Петрівської М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року про забезпечення позову, прийняту суддею Клименко О.М. у м. Львові, повний текст складено 05 грудня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Біля Універмагу» до Виконавчого комітету Львівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, Департамент природних ресурсів та будівництва Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, -

встановив:

ТОВ «Біля Універмагу» (надалі ТОВ, позивач) звернулося із позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради (надалі відповідач) про визнання протиправними та скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 1273 від 01 жовтня 2024 «Про демонтаж зблокованих тимчасових споруд на вул. Володимира Великого, 59-В вул. Княгині Ольги, 106 (споруди № 1)»; № 1274 від 01 жовтня 2024 «Про демонтаж зблокованих тимчасових споруд на вул. Володимира Великого, 59-В вул. Княгині Ольги, 106 (споруди № 2)»; № 1275 від 01 жовтня 2024 «Про демонтаж зблокованих тимчасових споруд на вул. Володимира Великого, 59-В вул. Княгині Ольги, 106 (споруди № 3)»; № 1276 від 01 жовтня 2024 «Про демонтаж зблокованих тимчасових споруд на вул. Володимира Великого, 59-В вул. Княгині Ольги, 106 (споруди № 4)»; № 1349 від 22 жовтня 2024 «Про демонтаж тимчасової споруди на вул. Володимира Великого, 59-В».

Представник позивача подав заяву від 04 грудня 2024 про забезпечення позову шляхом зупинення дії вказаних рішень Виконавчого комітету Львівської міської ради за № 1273, № 1274, № 1275, № 1276 від 01 жовтня 2024 та № 1349 від 22 жовтня 2024.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2024 заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходи з того, що оскаржувані рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради прийняті 01 жовтня 2024 та 22 жовтня 2024 і позивач у визначений цими рішеннями терміни добровільно не здійснив демонтаж тимчасових споруд, де він провадить підприємницьку діяльність, у зв`язку із незгодою з такими рішеннями і оскарженням їх у судовому порядку, то термін демонтажу уповноваженим відповідачем органом спливає 29 листопада 2024 та 20 листопада 2024.

Об`єктивно розгляд справи з прийняттям рішення по суті і набрання судовим рішенням законної сили відбудеться за межами визначених оскаржуваними рішеннями відповідача термінів та у разі виконання їх забезпечення ефективного захисту та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, буде ускладненим або неможливим.

Не погодившись із зазначеною ухвалою, Виконавчий комітет Львівської міської ради подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати ухвалу про забезпечення позову, та прийняти нову, якою у задоволені заяви відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що Пункт 12.2.6 Правил благоустрою Львівської міської територіальної громади, які затверджені ухвалою Львівської міської ради № 376 від 21.04.2011 вказує, що самочинно встановлені МАФи підлягають демонтажу без попереднього судового розгляду.

Звертає увагу на те, що спірні тимчасові споруди, не відповідають передбаченим у законодавстві нормам, паспорт прив`язки відсутній, а тому такі набули статусу самовільно встановлених та є такими, що підлягають демонтажу.

Позивачем не надано жодних доказів, що підтверджують зв`язок між оскаржуваними рішеннями та його тимчасовими спорудами, оскільки, у поданих матеріалах відсутні будь-які документи, що доводять факт їх приналежність позивачу.

На думку апелянта, із змісту заяви, а також доданих документів не встановлено будь-яких об`єктивних обставин, з яких можливо зробити висновок, що до моменту ухвалення рішення в адміністративній справі існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивачів і захист цих прав, свобод або інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову, чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що предметом позову є протиправні, на думку позивача, рішення відповідача про демонтаж зблокованих тимчасових споруд на вул. Володимира Великого, 59-В вул. Княгині Ольги, 106 міста Львова.

Зі змісту оскаржуваних рішень вбачається, що суб`єкту підприємницької діяльності рекомендовано здійснити демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд у добровільному порядку. Термін: протягом 20 календарних днів (щодо рішень від 01 жовтня 2024 №№ 1273, 1274, 1275, 1276) та протягом 10 календарних днів (щодо рішення від 22 жовтня 2024 № 1349) (пункти 2 спірних рішень).

У разі нездійснення демонтажу у добровільному порядку визначити уповноваженою особою на виконання демонтажу тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління» спільно з Франківською районною адміністрацією (пункти 3 спірних рішень).

Комунальному підприємству «Адміністративно-технічне управління»:

- здійснити демонтаж за участю представника Франківської районної адміністрації. Термін: протягом 60 календарних днів (щодо рішень від 01 жовтня 2024 №№ 1273, 1274, 1275, 1276) та протягом 30 календарних днів (щодо рішення від 22 жовтня 2024 № 1349) (пункти 4 спірних рішень).

Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Відповідно до ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Поряд з цим, підстави забезпечення позову, передбачені ч. 2 ст. 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 у справі № 826/7496/18.

За умовами ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими (репутаційними, службовими, іншими) наслідками.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 листопада 2020 у справі №640/9636/20 та від 29 квітня 2021 у справі № 600/1136/20-а.

Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно.

Колегія суддів погоджується з позивачем стосовно того, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, оскільки дії по демонтажу спірних тимчасових споруд призведуть до значних фінансових витрат позивача. Зазначені обставини суттєво ускладнюють відновлення прав позивача та вказують на загрозу унеможливлення захисту його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі.

Апеляційний суд зазначає, що забезпечення позову у цій справі було направлено на захист права власності та було єдиним дієвим засобом для збереження майна до вирішення в судовому порядку питання щодо законності демонтажу такого майна.

Колегія суддів відхиляє покликання апелянта на те, що позивачем не надано жодних доказів, що підтверджують зв`язок між оскаржуваними рішеннями та його тимчасовими спорудами, оскільки, у поданих матеріалах відсутні будь-які документи, що доводять факт їх приналежність позивачу, оскільки зазначене спростовується матеріалами справи, зокрема, копією Акта передачі об`єкта у власність від 22.02.2008, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Наявна також копія договору №1/08 від 18.01.2008 на будівництво виготовлення нежитлових приміщень за адресою м.Львів, вул.Кн. Ольги, 106; копія договору Земельного Сервітуту від 13.06.2003 з додатками (а.с.30-35, 40-45).

Суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що побоювання позивача про можливість завдання шкоди та невідворотних наслідків його правам є об`єктивними, і суд не знайшов беззаперечного висновку про відсутність небезпеки порушених прав позивача.

Аналогічна правова позиція щодо доцільності забезпечення позову у справі про демонтаж тимчасових споруд була висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2020 у справі №1840/2909/18.

Оскільки предметом оскарження у цій справі є рішення відповідача про демонтаж тимчасових споруд, у якій позивач здійснював підприємницьку діяльність, реалізація оскаржуваного рішення відповідача могла істотно ускладнити виконання судового рішення, а тому суд першої інстанції обґрунтовано прийняв рішення про забезпечення позову.

Крім того, вжиття заходів забезпечення позову є тимчасовим заходом, спрямованим на забезпечення виконання судового рішення, не є вирішенням спору по суті, і не свідчить про фактичний дозвіл на розміщення тимчасових споруд без дотримання норм у сфері архітектури та містобудування.

Зазначене відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23 січня 2020 у справі № 1840/2909/18.

Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції правомірно взяв до уваги правові позиції, наведені у постанові від 19.10.2021 у справі №ЗД/380/67/20, правовідносини у якій є тотожними за предметом спору (теж оскаржується рішення про демонтаж тимчасових споруд), суб`єктним складом учасників справи (суб`єкт здійснення підприємницької діяльності), обставинами справи і наведеними у заяві про забезпечення позову обґрунтуваннями.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що оскаржувані рішення виконавчого комітету Львівської міської ради прийняті 01 жовтня 2024 та 22 жовтня 2024 і позивач у визначений цими рішеннями терміни добровільно не здійснив демонтаж тимчасових споруд, де він провадить підприємницьку діяльність, у зв`язку із незгодою з рішеннями відповідача і оскарженням таких в судовому порядку, то термін демонтажу уповноваженим відповідачем органом спливає 29 листопада 2024 (щодо споруд, зазначених у рішеннях від 01 жовтня 2024 №№ 1273, 1274, 1275, 1276) та 20 листопада 2024 (щодо споруди, зазначеної у рішенні від 22 жовтня 2024 № 1349).

Колегія суддів вважає також вірним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки провадження у цій справі відкрито 02 грудня 2024, то об`єктивно розгляд справи з прийняттям рішення по суті і набрання судовим рішенням законної сили відбудеться за межами визначених оскаржуваними рішеннями відповідача термінів та у разі виконання їх забезпечення ефективного захисту та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, буде ускладненим або неможливим.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні від 31 липня 2003 у справі «Доран проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008) Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відтак, колегією суддів встановлено, що у клопотанні про забезпечення позову, з урахуванням предмету спору, позивачем наведено реальні обставини та обґрунтування щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову до ухвалення рішення в даній адміністративній справі.

Також, в ході апеляційного розгляду стороною відповідача підтверджено факт демонтажу подібних об`єктів по інших спорах з цим же позивачем.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 №9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» та постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради залишити без задоволення, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року про забезпечення позову у справі №380/23268/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 07.03.2025.