Справа № 280/844/25
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2025-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА

про передачу адміністративної справи

10 березня 2025 року справа №280/844/25

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Дмитро Волошин, розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо відсутності розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби та звільнити позивача з військової служби на підставі абз.4 п.3 ч.12 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з перебуванням на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років, та видати позивачу військовий квиток.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 07.02.2025 справу № 280/844/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії направлено за підсудністю до Харківського окружного адміністративного суду.

Відповідно до супровідного листа Запорізького окружного адміністративного суду від 24.02.2025 справа № 280/844/25 була направлена за підсудністю до Харківського окружного адміністративного суду та отримана канцелярією суду 03.03.2025, що підтверджується відтиском штампу суду, передана на розгляд судді - 04.03.2025, що підтверджується Реєстром передачі адміністративних справ суддям.

Пунктом 4 частини 1 статті 171 КАС України передбачено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Перевіряючи відповідність позовної заяви вказаній вимозі, суддя зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 26 КАС України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Таким чином, КАС України встановлює декілька видів територіальної підсудності, в тому числі: загальну (залежно від місця проживання чи місцезнаходження відповідача) та альтернативну (за вибором позивача).

Тобто, якщо предметом адміністративного позову є оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної особи, то позивач може застосувати альтернативну підсудність.

Отже, такий спір може бути розглянуто адміністративним судом за вибором позивача: за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) позивача або за місцезнаходженням відповідача.

Позивачем у позовній заяві зазначено, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Юридична адреса відповідача - АДРЕСА_3 .

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.

Відповідно до пункту 4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року №265 (далі - Порядок) в чинній редакції передбачено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Положення абзацу першого цього пункту не поширюються на осіб, адреса задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) яких знаходиться на територіях, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Мінреінтеграції, для яких не визначена дата завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації. Така особа може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання без зняття з реєстрації місця свого попереднього проживання.

Результат аналізу змісту вказаних норм дозволяє зробити висновок, що особа може мати декілька місць проживання/перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором, в тому числі й на підставі договору оренди житлового приміщення.

Реєстрація (декларування) місця проживання/перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа.

Положення ст. 25 КАС імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи - сторони у справі, якщо інше не передбачено законом.

Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.

Отже, в нормах КАС України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.

З огляду на викладене, використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня. Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстроване може бути лише одне місце проживання.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.06.2024 у справі №554/7669/21.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що паспорт ОСОБА_1 (позивача), копія якого міститься в матеріалах справи, містить відомості про зареєстроване місце проживання останнього за адресою: АДРЕСА_1 ; дата реєстрації - 20.10.2009.

Судом було здійснено запити до Єдиного державного демографічного реєстру щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Згідно відповідей від 07.03.2025 № 1179960 та від 10.03.2025 № 1183874 з Єдиного державного демографічного реєстру, наданих на запит судді, вбачається відсутність даних за зазначеними параметрами.

Разом з тим, згідно наявної в матеріалах справи довідки Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради № 17576/06.4-27 від 20.11.2024 вбачається, зокрема, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 22.03.2024 по теперішній час зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 . (а.с. 15)

Також, у матеріалах справи міститься довідка Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 21.11.2024 № К-1119-3-1437 про фактичне місце проживання, з якої вбачається, зокрема, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 . (а.с. 16)

Так матеріали справи містять відомості щодо останнього місця реєстрації та фактичного проживання позивача за адресою: АДРЕСА_4 з 22.03.2024.

При цьому, суд зазначає, що, зважаючи на наявність довідок про реєстрацію місця проживання позивача в 2024 році за адресою: АДРЕСА_4 , відсутні підстави для висновку про перебування та реєстрацію позивача на даний час за адресою: АДРЕСА_1 , відмітка про реєстрацію в паспорті за якою датована 20.10.2009.

Матеріали справи не містять доказів вжиття Запорізьким окружним адміністративним судом заходів щодо встановлення місця реєстрації позивача на час подання позову до суду.

Окрім того, направляючи справу до іншого суду Запорізьким окружним адмістративним судом не зазначено підстав, з яких не було враховано довідку про реєстрацію місця проживання позивача з 22.03.2024 в місті Запоріжжя.

Жодних доказів проживання, перебування та реєстрації позивача на час подання позову до суду на території Харківської області матеріали справи не містять. Також, матеріали справи не містять відомостей та відповідних доказів щодо реєстрації позивача на території Харківської області.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що дана справа не підсудна Харківському окружному адміністративному суду, а її розгляд має здійснюватися окружним адміністративним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на місце реєстрації позивача на час подання даного позову до суду - Запорізьким окружним адміністративним судом.

Статтею 29 КАС України встановлено, що суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Питання про передачу адміністративної справи розглядається судом, зокрема, у порядку письмового провадження. Питання про передачу адміністративної справи суд вирішує ухвалою. Ухвалу про передачу адміністративної справи з одного адміністративного суду до іншого може бути оскаржено.

За правилами ч.8 ст. 29 КАС України, передача адміністративної справи з одного суду до іншого на підставі відповідної ухвали, яка підлягає оскарженню, здійснюється не пізніше наступного дня після закінчення строку на оскарження такої ухвали, а в разі подання апеляційної скарги - після залишення її без задоволення.

Також, суд зазначає, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS № 005, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що "судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття "суд, встановлений законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, Закону України "Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини", інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається "належний суд", тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Крім того, недотримання правил юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ч.1 ст. 318 КАС України).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне передати адміністративну справу №280/844/25 до Запорізького окружного адміністративного суду.

Керуючись ст. ст. 25, 29, 248, 293-295, КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративну справу № 280/844/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії передати на розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду (вул. Сергія Синенка, буд. 65-В, м. Запоріжжя, 69041).

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Кодексом адміністративного судочинства України.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду повністю або частково у випадках, визначених статтею 294 цього Кодексу. Оскарження ухвали суду, яка не передбачена статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН