Справа № 320/50485/24
Суддя: Войтович І. І.
Дата ухвалення: 2025-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2025 року Справа № 320/50485/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І. І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:

1. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), щодо відмови у звільненні з військової служби відповідно до пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт № НОМЕР_3 , дійсний до 31.05.2029 року, орган, що видав: 3244, РНОКПП: НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ), з військової служби відповідно до пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що дії відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби є протиправними, оскільки позивач має правову підставу, передбачену п. 3 ч. 12 ст. 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу", відповідно до якої дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років, має право звільнитися з військової служби через сімейні обставини.

Позивач вказує, що відповідачу надавався весь пакет документів, які підтверджують наявність обставин, однак протиправно не були досліджені належним чином.

Позивач зауважує, що чинне законодавство не встановлює вимоги щодо біологічного споріднення чоловіка з дитиною, тобто право на звільнення мають жінки, які виховують дитину разом із чоловіком, незалежно від того, є він рідним батьком чи ні.

Позивач також зазначає, що лист-відповідь відповідача містить надмірні вимоги для звільнення з військової служби, оскільки чинне законодавство не містить обов `язку щодо надання доказів позбавлення батьків прав разом з рапортом для звільнення з військової служби на підставі п. 3 ч. 12 ст. 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу".

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.11.2024 відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

У поданому до суд відзиві відповідач зазначив, що 17 червня 2024 року ОСОБА_1 подала командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення. Військовою частиною НОМЕР_1 даний рапорт було прийнято до розгляду. В рапорті позивачка посилалася на підставу для її звільнення з посиланням на пункт 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а саме: "військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років".

Вказуючи на положення підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", норми Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, Інструкції від 10.04.2009 №170, щодо підстав припинення контракту, порядок припинення контракту та звільнення зі служби, а також переліку документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, відмітив, що згідно наданих позивачем до рапорту про звільнення документів свідоцтва про шлюб, свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , норм сімейного законодавства не встановлено підстав для задоволення рапорту позивача.

Відповідач відмітив що згідно свідоцтва про шлюб, 17.05.2019 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб. Та згідно свідоцтва про народження дитини вбачається, що батьком ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_5 , а матір`ю ОСОБА_3 . Отже, ОСОБА_4 не є спільною дитиною з ОСОБА_2 , останній являється йому вітчимом, в зв`язку з тим, що дитина від попереднього шлюбу та батьком зазначено ОСОБА_5 . Документів про усиновлення ОСОБА_2 цієї дитини позивачкою не надано.

Виходячи із пункту 3 частини 12 статті 26 Закону "Про військовий обов`язок і військову службу", необхідними умовами для звільнення із служби під час воєнного стану на підставі вищевказаних обставин є, зокрема: 1) дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу; 2) мають дитину (дітей) віком до 18 років. Таких обставин та доказів позивач не має.

Відповідач просить суд відмовити у позові.

Розглянувши позовну заяву, відзив, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер обслуги ІНФОРМАЦІЯ_5, старший солдат, перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 .

17.06.2024 року до командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 подано рапорт про звільнення з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», згідно з якою військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

До рапорту позивачем було додані наступні документи:

- копія свідоцтва про народження дитини;

- копія свідоцтва про шлюб;

- форма 5 ОСОБА_1 ;

- форма 5 ОСОБА_6 ;

- довідка про склад сім`ї.

За результатами розгляду вказаного рапорту позивача відповідачем сформований лист-відповідь від 16.07.2024 року № 350/208/305/186/пс, відповідно до якого вищим командуванням було зазначено наступне.

Проаналізувавши надані документи до рапорту, та, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 виданого Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, зазначено, що батьком ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_5 . Даний син у позивача від попереднього шлюбу і не є спільного дитиною з ОСОБА_2 , який проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 , таким чином ОСОБА_2 є вітчимом для ОСОБА_4 .

В свою чергу, Сімейний кодекс України зобов?язує вітчима утримувати неповнолітню падчерку, пасинка лише за умови, що він може надавати матеріальну допомогу і в тому випадку, якщо в неповнолітньої падчерки немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Мачуха, вітчим зобов?язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч. 1 ст. 268 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов?язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов?язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 15 Закону №2402-ІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов?язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За приписами ч. 1-3 ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п?ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов?язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у й вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.1 ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення него повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 260 Сімейного кодексу України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім?єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов?язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч. 1 ст.268 Сімейного кодексу України).

Таким чином, перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_7 , і ОСОБА_2 має право на участь у вихованні ОСОБА_4 за умови проживання однією сім?єю. При цьому, обов?язок щодо його утримання у ОСОБА_2 виникає за умови, якщо в ОСОБА_4 немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати йому належного утримання.

Відповідачем встановлено, що ОСОБА_7 до рапорту про звільнення з військової служби не додала доказів на підтвердження того, що й син ОСОБА_4 не має батька, здатного його утримувати, а також доказів позбавлення батьківських прав, та доказів усиновлення ОСОБА_4 .

Отже, на переконання відповідача, надані ОСОБА_7 документи жодним чином не підтверджують факт наявності у них спільної дитини до 18 років.

Батько ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_5 .

Водночас ОСОБА_1 має зареєстрований шлюб з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з яким вона разом проживає та виховує дитину, ОСОБА_4 .

Довідкою про склад сім?ї встановлено, що ОСОБА_1 разом із чоловіком ОСОБА_2 та сином, ОСОБА_4 проживають та зареєстровані разом за адресою: АДРЕСА_3 .

На переконання позивача, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є подружжям, в якому обоє проходять військову службу у Збройних Силах України, і мають дитину до 18-ти років, ОСОБА_4 , який потребує догляду, фінансового забезпечення та підтримки.

Вважаючи вищевказані дії відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби неправомірними, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зокрема, в силу ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 3 статті 2 КАС України визначено, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

За ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 826/15741/18, з метою безумовного дотримання конституційного принципу, визначеного у статті 129 Конституції України, в частині третій статті 2 та статті 9 КАС України закріплено, що до основних засад (принципів) адміністративного судочинства належить, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Принцип змагальності судового провадження охоплює собою право особи, крім можливості подавати власні докази, знати про існування всіх представлених доказів та пояснень іншими учасниками справи, оскільки вони можуть вплинути на рішення суду, мати можливість знайомитись з матеріалами справи та робити з них копії, а також володіти відповідними знаннями (залучати професійного представника) та змогу коментувати представлені докази та пояснення у належній формі та у встановлений час.

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття "право на справедливий суд", що гарантоване Конвенцією.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 КАС України).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказана норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Вирішуючи даний спір суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Цей Закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Статтею 26 Закону України « Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено:

5. Контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах:

3) під час проведення мобілізації та дії воєнного стану:

ґ) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);

12. Військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах:

3) під час дії воєнного стану: дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

Відповідно до ст.233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджений Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 , військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Згідно зі ст.14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Стаття 31 Статуту визначає, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Згідно абз.2 ст.125, абз.2 ст.127 Статуту, командир відділення підпорядковується командиру взводу та головному сержантові взводу і є безпосереднім начальником особового складу відділення. Солдат підпорядковується командирові відділення.

Позивач наполягає у позові, що відповідно до абз. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» має право звільнитися зі служби.

У Законі України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено, що військовослужбовець звільняється з військової служби на таких підставах: дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

Підставами для звільнення є: обоє з подружжя проходять військову службу та мають дитину до 18 років.

Словосполучення «мають дитину до 18 років» в цій нормі права належить саме до подружжя.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.(ч.1 ст.21 СК України). Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (ч.1 ст.36 СК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 17.12.2019 року уклали шлюб та стали подружжям. Закон містить застереження, що саме подружжя повинні мати дитину. ОСОБА_2 є чоловіком позивачки, але він не є батьком ОСОБА_4 .

Посилання позивача на ст.268 СК України суд не бере до уваги, оскільки вітчим зобов`язаний утримувати пасенка, якщо у нього немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер. Також питання «утримання» дитини не є спірним в цих правовідносинах.

Позивач не надала суду та відповідачу доказів, що батько ОСОБА_5 позбавлений батьківських прав, а ОСОБА_2 його усиновив.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз. 4 п. 3 ч. 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частинами 1 та 2 ст. 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 КАС України).

Відповідно до статті 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог.

Згідно з ч. 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також, суд враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча, пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Станом на момент ухвалення рішення позивачем не доведено, а судом не встановлено протиправності оскаржуваних дій відповідача.

Таким чином, системно проаналізувавши приписи законодавства України та надавши оцінку наявним у справі доказам та ключовим обставинам справи, суд доходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема також витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач звільнена від сплати судового збору.

Враховуючи висновки суду за наслідками вирішення справи, положення ст. ст. 139, 143 КАС України, відсутності інших заяв до розподілу судом витрат у справі, у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 2, 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І. І.