Справа № 360/133/24
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2025-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року справа №360/133/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Аніщенко Катерини Михайлівни, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року у справі № 360/133/24 (головуючий суддя у І інстанції Кисельова Є.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 31.07.2023;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 , відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", починаючи 31.07.2023.

В обґрунтування позову зазначив, що з 27 вересня 2013 року перебував на обліку в ГУ ПФУ в Луганській області як отримувач пенсії за вислугу років на підставі Закону № 2262, у зв`язку зі звільненням зі служби в Державній службі України з надзвичайних ситуацій.

З 15 червня 2016 року відповідач припинив нарахування та виплату пенсії Позивачу на підставі абзацу другого ст. 2 Закону № 2262 у зв`язку із повторним прийняттям Позивача на службу до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області.

15 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ГУ ДСУНС у Луганській області був укладений контракт № 91/19 про проходження служби цивільного захисту на посаді начальника чергової зміни ОКЦ ГУ ДСНС України у Луганській області.

У вересні 2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою б/н від 30.08.2023 про поновлення нарахування та виплати пенсії за вислугу років.

Проте, відповідач протиправно відмовив у поновленні пенсії з тих підстав, що норми абзацу 3 ст. 2 Закону № 2262 поширюються тільки на періоди військової служби, до яких служба у ДСУНС не відноситься.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2262 пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняття на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється.

Відповідно до статті 1 Закону України від 06.12.1991 № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон № 1932-XII), особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналогічне визначення особливого періоду надано і в статті 1 Закону України від 21.10.1993 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII), якою передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової).

Отже, в Україні з моменту прийняття Президентом України указу від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» настав особливий період

Оскільки законодавець ввів у дію чітко та однозначно сформульоване правило, згідно з яким поточна публічна служба військовослужбовця у відставці (або особи, прирівняної Законом № 2262-XII за правовим статусом до військовослужбовця) в органах та підрозділах цивільного захисту в особливий період не призводить до припинення виплати раніше призначеної пенсії, а можливість проходження саме військової служби в органах та підрозділах цивільного захисту національним законом України взагалі не передбачена, а отже, зміст частини третьої статті 2 Закону № 2262-XII слід тлумачити на користь приватної особи, тобто позивача як відсутність підстав для припинення виплати пенсії з цієї причини.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

З 27 вересня 2013 року позивач перебував на обліку в ГУ ПФУ в Луганській області та відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" отримував пенсію за вислугу років, у зв`язку зі звільненням зі служби в Державній службі України з надзвичайних ситуацій.

З 15 червня 2016 року відповідач припинив нарахування та виплату пенсії позивачу на підставі абзацу другого ст. 2 Закону № 2262 у зв`язку із прийняттям позивача на службу до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області.

15 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ГУ ДСУНС у Луганській області був укладений контракт № 91/19 про проходження служби цивільного захисту на посаді начальника чергової зміни ОКЦ ГУ ДСНС України у Луганській області.

Зміст контракту № 91/19 про проходження служби цивільного захисту, укладеного 15.06.2019 на 5 (п`ять) років між ДСНС та ОСОБА_1 , свідчить, що цей контракт може бути припинено (розірвано) достроково з ініціативи ДСНС, а особа рядового і начальницького складу, яка проходить службу, цивільного захисту за контрактом, звільняється із служби, у тому числі у зв`язку з призовом на строкову військову службу на підставі рішення районної (міської) призовної комісії.

У вересні 2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою б/н від 30.08.2023 про поновлення нарахування та виплату пенсії за вислугу років.

Відповідач відмовив у поновленні виплати пенсії за вислугу років з тих підстав, що норми абзацу 3 ст. 2 Закону № 2262 поширюються тільки на періоди військової служби, до яких служба у ДСУНС не відноситься.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що виплата пенсії припиняється у разі повторного прийняття на службу до органів та підрозділів цивільного захисту.

Оскільки позивач з 15.06.2019 на підставі контракту про проходження служби цивільного захисту на посаді начальника чергової зміни ОКЦ ГУ ДСНС України у Луганській області повторно прийнятий на службу, тому відповідачем правомірно у відповідності до положень статті 2 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб прийнято рішення про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 .

Оцінка суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію визначає Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII (надалі також - Закон № 2262-XII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною першою статті 2 Закон № 2262-XII військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Запровадження вказаної норми обумовлено тим, що згідно статті 8 Закону № 2262-XII виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Водночас, за рахунок коштів Державного бюджету України відбувається і виплата винагороди за службу (працю) публічних службовців за штатними посадами у бюджетних установах, до яких відповідно до пункту 12 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України належать органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Отже, згідно з частиною другою статті 2 Закон № 2262-XII пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.

Однак, в частині третій статті 2 Закону № 2262-XII закріплено, пенсіонерам із числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийняття за контрактом на військову службу чи службу цивільного захисту, в тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, служби цивільного захисту, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється. Після звільнення із служби таких осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням додаткової вислуги років від часу призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або повторного прийняття їх на службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, служби цивільного захисту до дня фактичного звільнення. Якщо новий розмір пенсії цих осіб буде меншим за розмір, який вони отримували до призову або повторного прийняття їх на службу, виплата їм пенсій здійснюється у розмірі, який вони отримували до призову або прийняття на службу в особливий період.

Наведена норма Закону № 2262-XII свідчить, що кваліфікуючими ознаками для застосування виключення із загального правила неможливості одночасного отримання публічним службовцем і винагороди за поточну публічну службу, і пенсії за вислугу років є: 1) факт прийняття на військову службу; 2) факт виникнення правовідносин з проходження служби в органах та підрозділах системи Міністерства оборони України (інших військових формуваннях) чи органах системи цивільного захисту; 3) факт дії особливого періоду.

Абзацом п`ятим статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII (далі Закон № 3543 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З прийняттям Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» настав особливий період.

Отже, особливий період в Україні діє відповідно до Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 за № 303/2014, який є чинним, та не втратив юридичної сили.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду, що стосуються застосування приписів Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та Указу Президента України від 17.03.2014 № 303, зокрема, у постанові від 26.09.2018 у справі № 813/1919/16 та відповідно до якого: 1) сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію, 2) закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення такого стану, а тому на даний час в Україні діє особливий період, 3) однією з умов завершення особливого періоду слід вважати припинення воєнного конфлікту, який зумовив його настання.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

У розумінні частини першої статті 101 Кодексу цивільного захисту України (надалі також - КЦЗ України) служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.

Частиною другою статті 101 КЦЗ України передбачено, що порядок проходження громадянами України служби цивільного захисту визначається цим Кодексом та положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

11.07.2013 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 593, якою затвердив Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу (надалі також - Положення № 593), яке не передбачає випадків проходження служби у органах та підрозділах цивільного захисту у режимі військової служби.

Відповідно до частини першої статті 4 КЦЗ України цивільний захист - це функція держави, спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період.

Згідно з пунктом 38 частини першої статті 2 КЦЗ України сили цивільного захисту - аварійно-рятувальні формування, спеціалізовані служби та інші формування цивільного захисту, призначені для проведення аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт з ліквідації надзвичайних ситуацій.

На підставі частини першої статті 22 КЦЗ України до сил цивільного захисту належать: 1) оперативно-рятувальна служба цивільного захисту; 2) аварійно-рятувальні служби; 3) формування цивільного захисту; 4) спеціалізовані служби цивільного захисту; 5) пожежно-рятувальні підрозділи (частини); 6) добровільні формування цивільного захисту.

Зважаючи на частину першу статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд зазначає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли у розумінні пункту 52 Положення № 593 місце служби позивача - Спеціальний авіаційний загін Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС України, є органом цивільного захисту, адже призначений для забезпечення виконання завдань цивільного захисту.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що оскільки законодавець ввів у дію чітко та однозначно сформульоване правило, згідно з яким поточна публічна служба військовослужбовця у відставці (або особи, прирівняної Законом № 2262-XII за правовим статусом до військовослужбовця) в органах та підрозділах цивільного захисту в особливий період не призводить до припинення виплати раніше призначеної пенсії, а можливість проходження саме військової служби в органах та підрозділах цивільного захисту національним законом України взагалі не передбачена, тому зміст частини третьої статті 2 Закону № 2262-XII слід тлумачити на користь приватної особи, тобто позивача як відсутність підстав для припинення виплати пенсії з цієї причини.

Також, слід зазначити, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист громадян України та визначав, що Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

З урахуванням вищевикладеного, припинення виплати пенсії позивачу на підставі частини третьої статті 2 Закону № 2262-ХІІ є протиправним, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.

Здійснюючі апеляційний розгляд справи в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, що обумовлює задоволення апеляційної скарги представника позивача, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням постанови про задоволення позову.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Аніщенко Катерини Михайлівни, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року у справі № 360/133/24 задовольнити.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року у справі № 360/133/24 скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 31.07.2023.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області () поновити з 31 липня 2023 року нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 10 березня 2025 року.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 10 березня 2025 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв