Справа № 140/730/25
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2025-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року ЛуцькСправа № 140/730/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Лозовського О.А.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі ГУ ПФУ в Донецькій області, відповідач-2) про визнання бездіяльності протиправною щодо не зарахування періодів роботи до страхового стажу та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до страхового стажу період роботи з 18.10.1983 по 25.12.1986 згідно трудової книжки від 20.07.1979 серії НОМЕР_1 ; з 20.12.1986 по 10.10.1994 згідно довідки від 21.01.2022 №75, виданої «Національним архівом» республіки Хакасія.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягнувши 63-річного віку, 03.01.2025 звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою та документами про призначення пенсії за віком згідно із Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV). Рішенням ГУ ПФУ в Сумській області про відмову у призначені пенсії 14 від 09.01.2025, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії, за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 18.10.1983 по 25.12.1986 та з 20.12.1986 по 10.10.1994, оскільки в заяві відсутнє повідомлення особи про нездійснення пенсійних виплат пенсійним фондом російської федерації.

13.01.2025 позивач повторно звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України для нарахування пенсії за віком. Однак, рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області №14 від 20.01.2025 отримав відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю страхового стажу. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 18.10.1983 по 25.12.1986 згідно трудової книжки від 20.07.1979 серії НОМЕР_1 , оскільки печатка на звільнення засвідчено нечітким відтиском (неможливо ідентифікувати підприємство); період роботи з 20.12.1986 по 10.10.1994 згідно довідки від 21.01.2022 №75, виданою «Національним архівом» республіки Хакасія, оскільки в довідці компетентним органом російської федерації не проставлений апостиль, передбачений статтею 4 Конвенції, що скасовує вимогу, легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961.

Позивач не погоджується із вказаним рішенням та зазначає, що спірні періоди роботи з 18.10.1983 по 25.12.1986, з 20.12.1986 по 10.10.1994, які підтверджені належними доказами, повинні бути зараховані до страхового стажу, а тому просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

В поданому до суду 14.02.2025 відзиві на позовну заяву відповідач-2 ГУ ПФУ в Донецькій області позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні з мотивів правомірності прийнятого рішення №14 від 20.01.2025 про відмову у призначенні пенсії, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що у період роботи з 18.10.1983 по 25.12.1986 не зарахований до страхового стажу з тих підстав, що в трудовій книжці від 20.07.1979 серії НОМЕР_1 відсутній запис про звільнення з підприємства УММ -10 ПСМО «Саянтяжстрой» (росія), що не відповідає вимогам пункту 34 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162 (далі Інструкція №162), в записі 10 про прийняття на роботу відсутня назва підприємства, що не відповідає пункту 23 Інструкції №162, запис №11 про звільнення засвідчено нечітким відтиском печатки (неможливо ідентифікувати підприємство), що не відповідає вимогам пункту 39 Інструкції №162, в період 20.12.1986 по 31.12.1991 дата прийняття на роботу в трудовій книжці 26.12.1986 не відповідає даті прийняття на роботу в довідці 20.12.1986, в трудовій в записі про звільнення відсутній номер наказу про звільнення, не ідентифікується печатка при звільненні.

Щодо періоду з 20.12.1986 по 10.10.1994 згідно довідки від 21.01.2022 №75, виданою «Національним архівом» республіки Хакасія відповідач-2 зазначає, що з 01.01.2023 припинено участь Російської Федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Документи, необхідні для призначення пенсії, про стаж роботи по 31.12.1991, уточнюючі довідки про пільговий характер роботи, про навчання, про цивільний стан особи та інші документи враховуються при призначенні пенсії у разі проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений, передбаченого статтею 4 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961. В умовах воєнного стану видані в цих державах документи приймаються на території України за умови проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Просить в задоволенні позову відмовити.

Відповідач-1 ГУ ПФУ у Волинській області в поданому до суду відзиві на позовну заяву від 24.02.2025 позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні у зв`язку із відсутністю підстав для зарахування до страхового стажу позивача спірних періодів роботи. Також звертає увагу, що ГУ ПФУ у Волинській області не є належним відповідачем, оскільки не розглядало доданих до заяви позивача документів, що підтверджують його право на пенсію, не надавав їм належної оцінки та не приймав рішення про відмову у призначенні пенсії.

Інших заяв по суті справи чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні від учасників справи до суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 13.01.2025 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-ІV.

Згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/1184 заяви про призначення пенсій розглядаються органами Пенсійного фонду України за принципом екстериторіальності, зокрема, засобами програмного забезпечення визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

З урахуванням зазначеного Порядку органом, що приймав рішення за заявою позивача про призначення пенсії за віком, визначено ГУ ПФУ в Донецькій області.

За результатами розгляду заяви позивача від 13.01.2025, відповідачем-2 прийнято рішення №14 від 20.01.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю у позивача необхідного страхового стажу, визначеного Законом №1058-IV.

Згідно із цим рішенням пенсійний вік згідно статті 26 Закону №1058 становить 60 років. Вік заявника становить 63 роки. Необхідний страховий стаж відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1058: починаючи з 01.01.2021 після досягнення віку 60 років становить - 28 років; починаючи з 01.01.2018 право після досягнення 63 років з 01.01.2024 по 31.12.2024 становить 21-31 років; починаючи з січня 2019 право після досягнення 65 років з 01.01.2026 по 31.12.2026 - 15-23 років. Страховий стаж особи становить 12 років 03 місяці 12 днів, стаж особи для визначення права становить 12 років 05 місяців 10 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви:

За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи: період роботи з 18.10.1983 по 25.12.1986 згідно трудової книжки від 20.07.1979 серії НОМЕР_1 , оскільки печатка на звільнення засвідчено нечітким відтиском печатка (неможливо ідентифікувати підприємство); період роботи з 20.12.1986 по 10.10.1994 згідно довідки від 21.01.2022 №75, виданою «Національним архівом» республіки Хакасія, оскільки в довідці компетентним органом російської федерації не проставлений апостиль, передбачений статтею 4 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961.

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За приписами частин другої, четвертої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно із статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі Порядок №637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області №14 від 20.01.2025 при обрахунку страхового стажу позивача не взято до уваги періоди роботи з 18.10.1983 по 25.12.1986 згідно трудової книжки від 20.07.1979 серії НОМЕР_1 , оскільки печатка на звільнення засвідчено нечітким відтиском (неможливо ідентифікувати підприємство); період роботи з 20.12.1986 по 10.10.1994 згідно довідки від 21.01.2022 №75, виданою «Національним архівом» республіки Хакасія, оскільки в довідці компетентним органом російської федерації не проставлений апостиль, передбачений статтею 4 Конвенції, що скасовує вимогу, легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961.

Згідно із записами трудової книжки ОСОБА_1 , позивач у період 18.10.1983 по 25.12.1986 (записи №№8-11) працював водієм УММ-10 ПСМО Саянтяжстрой (а. с. 14 зворот).

Записи про періоди роботи позивача в РФ, виконані в трудовій книжці, засвідчені відтиском печатки закладу та підписом посадової особи, не містять ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх достовірності.

Однак, підставою неврахування вказаного періоду роботи до страхового стажу відповідачем-2 слугувало те, що печатка про звільнення засвідчено нечітким відтиском (неможливо ідентифікувати підприємство).

Пунктом 1.4 Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена новою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються Постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки працівників та службовців» (далі Порядок № 656) та цією Інструкцією.

Відповідно до пункту 18 Порядку №656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посад дві особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Згідно з пунктом 2.4 Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58) усі записи в трудовій книжці про прийняття на переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу рядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

З положень пункту 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників видно, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.

Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Як встановлено судом, в трудовій книжці позивача від 20.07.1979 серії НОМЕР_1 наявні відповідні записи щодо спірного періоду роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження трудового стажу ОСОБА_1 .

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018, справа №275/615/17, провадження №К/9901/768/17.

Більше того, суд зауважує, що відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Отже, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для позивача, а отже, й не може впливати на його особисті права. Певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №677/277/17 та від 06.02.2018 у справі №677/277/17.

Суд зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Посилання на відсутність чи неточність записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Висновки, аналогічні за своїм змістом, містяться у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що ГУ ПФУ в Донецькій області безпідставно не зарахувало до страхового стажу ОСОБА_1 спірного періоду роботи у УММ-10 ПСМО Саянтяжстрой з 18.10.1983 по 25.12.1986.

Крім того, суд зауважує, що відсутність будь-яких інших документів по підприємствах на підтвердження спірних періодів роботи позивача не може нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.

Верховний Суд у постановах від 30.09.2019 в справі №638/18467/15-а та від 25.04.2019 в справі №593/283/17 зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду України для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Крім того, як зазначено вище, підставою неврахування відповідачем-2 періоду роботи позивача з 20.12.1986 по 10.10.1994, який, окрім записів в трудовій книжці від 20.07.1979 серії НОМЕР_1 (а. с. 15, 15 зворот, записи №№12-17) підтверджено довідкою Національного архіву Республіки Хакасія від 21.01.2022 №75 (а. с. 7), є відсутність проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної від імені України у м. Мінську 22.01.1993 та ратифіковану Законом України "Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах" встановлено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

01.12.2022 було прийнято Закон України №2783-ІХ «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». 22.12.2022 Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23.12.2022 Закон набрав чинності.

Вказаний Закон передбачає: зупинення дії у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь Конвенції та Протоколу до неї; вихід з зазначеної Конвенції та Протоколу до неї.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 84 Мінської конвенції кожна Договірна Сторона може вийти з цієї Конвенції, направивши письмове повідомлення про це депозитарію за 12 місяців До закінчення поточного п`ятирічного терміну її дії. Мінська конвенція набрала чинності 19.05.1994. Останнім днем чергового п`ятирічного періоду дії Конвенції для України є 18.05.2024.

З 19.05.2024 Конвенція буде вважатися припиненою для України у відносинах з усіма її сторонами. Після виходу України з Мінської Конвенції правове співробітництво у цивільних і кримінальних справах здійснюватиметься на підставі двосторонніх міжнародних договорів України з відповідними державами-учасницями Мінської конвенції та багатосторонніх міжнародно-правових інструментів, що діють в рамках Ради Європи, ООН, Гаазької конференції з міжнародного приватного права, чинних у відносинах з відповідними державами. За відсутності міжнародного договору співробітництво судів та інших компетентних органів у цивільних і кримінальних справах здійснюватиметься згідно з внутрішнім законодавством на основі принципу взаємності.

Таким чином, відповідно до цих норм права Україна продовжує бути учасницею і дотримуватись зобов`язань за Конвенцією щодо її учасників до настання терміну виходу України з Конвенції (зважаючи на те, що Конвенція була ратифікована Україною в жовтні 1994 року, це щонайменше 1 рік). Однак, це правило не поширюється на відносини з Росією та РБ, оскільки Законом від 01.12.2022 було зупинено дію Конвенції у відносинах з цими країнами вже тепер.

Отже, після набуття зазначеним Законом чинності 23.12.2022, Конвенція перестала застосовуватись у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь щодо будь-яких документів виданих та посвідчених у цих країнах, незалежно від дати їх видачі та посвідчення.

Натомість, Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову від 04.02.2023 №107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», якою передбачено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування, документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймаються на території України без спеціального посвідчення.

Зважаючи на той факт, що станом на 24.02.2022 Конвенція і Протокол до неї у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь діяли, і виготовлені або засвідчені там документи приймалися на території України без спеціального посвідчення, з прийняттям цієї Постанови документи цих держав і надалі приймаються на території України без спеціального посвідчення, але лише під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.

Після припинення воєнного стану в Україні та закінчення строку 6 місяців після його припинення передбачається проставлення апостиля, що випливає з наведеного вище.

Враховуючи, що документи на момент їх подання до відповідача до 24.02.2022 приймалися на території України без спеціального посвідчення, тому твердження відповідача-3 про необхідність проставлення апостилю є безпідставною.

Суд зазначає, що відсутність проставлення апостилю на довідці №75, виданій 21.01.2022 не може бути підставою для органів Пенсійного фонду в обмеженні особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Тому, період роботи позивача з 26.12.1986 (саме така дата вказана в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 , запис №12 від 26.12.1986, наказ №14 від 26.12.1986 (а. с. 15)) по 10.10.1994 в ОАО «Абаканвагонстрой» підтверджено №75 від 21.01.2022, виданою позивачу «Національним архівом» республіки Хакасія та підлягає зарахуванню до страхового стажу ОСОБА_1 .

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про протиправність рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 20.01.2025 №14 про відмову у призначенні пенсії та його скасування.

Як слідує з позовної заяви, позивач просить визнати протиправною бездіяльність, зокрема, ГУ ПФУ в Донецькій області щодо не зарахування періоду роботи. Однак, суд зазначає, що відмова органу Пенсійного фонду в призначенні пенсії за віком та незарахування спірного періоду роботи була оформлена рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області від 20.01.2025 №14, якому суд дав належну оцінку. У даному випадку, саме це є рішенням (тобто, є актом індивідуальної дії у розумінні пункту 19 частини першої статті 4 КАС України) про відмову в призначенні пенсії за віком, яке суд визнав протиправним та скасував.

Суд при вирішенні даного спору зазначає, що визнання протиправним та скасування рішення органу Пенсійного фонду судом не потребує в подальшому визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ в Донецькій області щодо відмови в зарахування спірного періоду роботи. Тому в цій частині позов до задоволення не підлягає.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ у Волинській області щодо не зарахування періодів роботи до страхового стажу, то суд зазначає, що ГУ ПФУ у Волинській області жодних рішень, дій чи бездіяльності відносно не зарахування періоду роботи до страхового стажу позивача не вчиняло. А тому заявлені вказані позовні вимоги до ГУ ПФУ у Волинській області є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Щодо позовних вимог зобов`язального характеру заявлених до ГУ ПФУ у Волинській області, суд враховує наступне.

Згідно з частиною першою статті 44 Закону №1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1) (далі - Порядок №22-1).

Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку №22-1 заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Згідно з пунктом 4.2 розділу IV Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3. розділу IV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

За приписами пункту 4.10 розділу IV Порядку №22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Аналіз наведених вище положень Порядку №22-1 свідчить про наступне:

- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;

- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п.4.10);

- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.

Так, у межах спірних правовідносин заява позивача про призначення пенсії розглянута за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Донецькій області та за результатом її розгляду прийнято спірне рішення.

Суд зауважує, що відповідачем у справах, в яких оспорюються, зокрема, рішення, ухвалені в результаті розгляду заяви про призначення пенсії, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, який прийняв відповідне рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08.02.2024 у справі № 500/1216/23.

Відтак, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу IV Порядку №22-1 належним відповідачем у частині позовних вимог щодо зобов`язання призначити пенсію є саме ГУ ПФУ в Донецькій області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглянув заяву ОСОБА_1 про призначенні пенсії та прийняв рішення про відмову.

Натомість, ГУ ПФУ у Волинській області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії/зарахування стажу роботи, а тому відсутні правові та фактичні обставини для покладання на нього обов`язку щодо прийняття рішення за заявою позивача.

Отже, позовні вимоги до ГУ ПФУ у Волинській області заявлені безпідставно.

Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Отже, оскільки права позивача були порушені саме рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області від 20.01.2025 №14, тому на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань вказаного відповідача судовий збір в сумі 968,96 грн, сплачений квитанцією від 25.01.2025 (а. с. 5).

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43403, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, 6, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (84121, Україна, Донецька область, місто Слов`янськ, площа Соборна, 3; тимчасова адреса для листування: 49008, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Надії Алексєєнко, 106, ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову у призначенні пенсії від 20.01.2025 №14.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 18.10.1983 по 25.12.1986 та з 26.12.1986 по 10.10.1994 згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 20.07.1979 та довідки «Національного архіву» республіки Хакасія від 21.01.2022 №75.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя О.А. Лозовський