Справа № 440/11716/24
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2025-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2025 р. Справа № 440/11716/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.11.2024, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, м. Полтава, повний текст складено 15.11.24 по справі № 440/11716/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі по тексту ГУ ПФУ в Полтавській області, перший відповідач), Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області (далі по тексту ГУ ПФУ у Донецькій області, другий відповідач, пенсійний орган), в якому просив суд:

- визнати протиправною відмову та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №04 від 23 серпня 2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до статті 55 закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до страхового стажу періоди трудової діяльності згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , а саме: з 27 березня 2000 року по 16 жовтня 2000 року, з 13 липня 1987 року по 25 травня 1988 року, з 30 травня 1988 року по 01 жовтня 1996 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсію за віком відповідно до статті 55 закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зі зменшенням пенсійного віку з 16 серпня 2024 року.

В обґрунтування позовних вимог послався на протиправність рішення ГУ ПФУ у Донецькій області № 04 від 23 серпня 2024 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 55 закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі по тексту Закон № 796-XII) з мотивів непідтвердження періодів роботи позивача в зоні відчуження у 1987 році в установленому порядку, оскільки такі висновки не відповідають дійсним обставинам справи. При цьому зауважив, що брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у період з 28.04.1986 по 26.08.1986, а не у 1987 році, як помилково зазначено другим відповідачем.

Необґрунтованим вважає і покликання у спірному рішенні на пункт 2 статті 55 Закону № 796-XII, так як позивачем ставилось питання про призначення пенсії відповідно до пункту 1 вказаної статті, а не пункту 2.

Щодо незарахування ГУ ПФУ у Донецькій області періодів роботи позивача з 27.03.2000 по 16.10.2000, з 13.07.1987 по 25.05.1988, з 30.05.1988 по 01.10.1996 внаслідок недоліків у заповненні трудової книжки, зокрема, відсутності дати наказу про звільнення, назви підприємства при прийнятті на роботу та, відповідно, зазначення дати наказу про звільнення іншими чорнилами, переконував, що обов`язок щодо заповнення та ведення трудових книжок осіб, працевлаштованих на підприємствах, установах, організаціях, покладається саме на відповідальну особу такого підприємства, установи, організації. В свою чергу, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, які зазначені у його трудовій книжці.

З приводу зазначення в архівній довідці від 22.02.2021 № 179/1/1604 неповного імені та по-батькові, місцевості, де позивач проходив військову службу, кількості відпрацьованих днів в зоні Чорнобильської катастрофи наполягав, що єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи та надає право на користування пільгами встановленими Законом № 796-XII, зокрема призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи», яке позивачем було надано на розгляд пенсійного органу, однак протиправно залишено поза увагою.

Крім того, участь позивача у ліквідації наслідків на Чорнобильській атомній електростанції підтверджується долученим до заяви про призначення пенсії військовим квитком, який також не був врахований при розгляді заяви ОСОБА_1 .

З посиланням на висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 16.05.2018 по справі № 280/1162/16-а зазначив, що обов`язковою умовою для призначення пільгової пенсії відповідно до частини 1 статті 55 Закону № 796-XII є факт роботи в зоні відчуження протягом певного часу, а відтак, враховуючи, що позивач у 1986 році брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, перебуваючи на строковій військовій службі, що підтверджується відповідними документами, ОСОБА_1 має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.11.2024 по справі № 440/11716/24 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, буд. 34, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ідентифікаційний код 13967927) та Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (вул. Соборна, буд. 3, м. Слов`янськ, Донецька область, 84122, ідентифікаційний код 13486010) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пенсії за віком № 04 від 23 серпня 2024 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи з 27 березня 2000 року по 16 жовтня 2000 року, з 13 липня 1987 року по 25 травня 1988 року, з 30 травня 1988 року по 01 жовтня 1996 року згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 23 травня 1986 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення / перерахунок пенсії від 16 серпня 2024 року з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Другий відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для їх задоволення, оскільки період його роботи в зоні відчуження у 1986 році не підтверджений в установленому законодавством порядку, що в свою чергу, унеможливлює призначення пенсії за статтею 55 Закону № 796-XII.

Зарахування ж періодів роботи позивача згідно з трудовою книжкою є неможливим, оскільки остання заповнена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58 (далі по тексту Інструкція № 58), зокрема запис про період роботи ОСОБА_1 з 27.03.2000 по 16.10.2000 не містить дати наказу про звільнення, з 13.07.1987 по 25.05.1988 відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу, з 30.05.1988 по 01.10.1996 дата наказу про звільнення дописана іншими чорнилами.

Крім того, в архівній довідці Міністерства оборони України від 22.01.2021 № 179/1/1604 зазначено не повне ім`я та по-батькові, а також відсутня інформація щодо участі ОСОБА_1 у роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у зоні відчуження у 1986-1987 роках під час проходження військової служби, що протиправно залишено поза увагою судом першої інстанції.

Позивач, у надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти доводів викладених у ній, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Наполягав, що ОСОБА_1 при зверненні до другого відповідача із заявою про призначення пенсії було надано всі необхідні документи, що у повному обсязі підтверджують факт участі позивача у період з 28.04.1986 по 26.08.1986 в ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та дають право на призначення пенсії із застосуванням положень про зменшення необхідного пенсійного віку.

Щодо наявності недоліків у трудовій книжці зазначив, що визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. До того ж, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи довідці.

Інші доводи аналогічні викладеним у позовній заяві.

Перший відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14), звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення / перерахунок пенсії від 16 серпня 2024 року (а.с. 102, 129), у якій просив призначити пенсію за віком як учаснику ліквідації аварії на ЧАЕС у 1986 році.

До вказаної заяви згідно розписки-повідомлення (а.с. 103) додав, зокрема: військовий квиток; диплом (свідоцтво, атестат) про навчання; довідку про відкритий рахунок в банці; довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру; інший документ; паспорт або ID-картка або посвідку; посвідчення ліквідатора аварії на ЧАЕС; трудову книжку або документи про стаж.

Рішенням відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пенсії за віком № 04 від 23 серпня 2024 року (а.с. 103-зворот, 148) відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки період роботи в зоні відчуження у 1986 році не підтверджений в установленому порядку.

Вказане рішення обґрунтоване тим, що: 16 серпня 2024 року до управління звернувся ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та надав заяву щодо призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» № 796 від 28 лютого 1991 року (далі - Закон № 796). Відповідно до статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» особи, які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року, мають право на зниження пенсійного віку на 10 років. Страховий стаж особи становить 25 років 07 місяців 09 днів. До страхового стажу не зараховані періоди роботи згідно трудової книжки від 23 травня 1986 року серії НОМЕР_3 : з 27 березня 2000 року по 16 жовтня 2000 року, у зв`язку з відсутністю дати наказу про звільнення; з 13 липня 1987 року по 25 травня 1988 року внаслідок відсутності назви підприємства при прийнятті на роботу; з 30 травня 1988 року по 01 жовтня 1996 року через допис дати наказу про звільнення іншими чорнилами. Додатково: в архівній довідці Міністерства оборони України від 22 лютого 2021 року № 179/1/1604 має місце зазначення неповного імені та по батькові та відсутня інформація щодо участі ОСОБА_1 у роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у зоні відчуження у 1986-1987 роках під час проходження військової служби в військовій частині НОМЕР_4 з 18 травня 1985 року. Страховий стаж з 06 лютого 1998 року обчислено за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Не погодившись із рішенням відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пенсії за віком № 04 від 23 серпня 2024 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пенсії за віком № 04 від 23 серпня 2024 року, суд першої інстанції виходив із хибності висновку другого відповідача про відсутність інформації щодо участі ОСОБА_1 у роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у зоні відчуження у 1986-1987 роках під час проходження військової служби в Військовій частині НОМЕР_4 , оскільки його участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 3-1 зоні відчуження у період з 28 квітня 1986 року по 26 серпня 1986 року підтверджуються записами в його військовому квитку серії НОМЕР_5 від 24 квітня 1985 року, який додавався позивачем до заяви про призначення/перерахунок пенсії від 16 серпня 2024 року.

Надаючи оцінку підставі незарахування другим відповідачем до страхового стажу позивача періодів трудової діяльності згідно записів у трудовій книжці з 27 березня 2000 року по 16 жовтня 2000 року, з 13 липня 1987 року по 25 травня 1988 року, з 30 травня 1988 року по 01 жовтня 1996 року, суд першої інстанції, врахувавши висновок Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №687/975/17, дійшов висновку, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

На переконання суду, відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Беручи до уваги те, що у спірних відносинах Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не реалізувало своє повноваження щодо зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи з 27 березня 2000 року по 16 жовтня 2000 року, з 13 липня 1987 року по 25 травня 1988 року, з 30 травня 1988 року по 01 жовтня 1996 року, суд вважав, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу позивача періоди його роботи з 27 березня 2000 року по 16 жовтня 2000 року, з 13 липня 1987 року по 25 травня 1988 року, з 30 травня 1988 року по 01 жовтня 1996 року згідно записів трудової книжки від 23 травня 1986 року та повторно розглянути заяву позивача про призначення / перерахунок пенсії від 16 серпня 2024 року з урахуванням висновків суду.

З огляду на обраний спосіб захисту порушеного права та з посиланням на дискрецію пенсійного органу у вирішенні питання призначення пенсії, суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди трудової діяльності згідно записів у трудовій книжці, а саме: з 27 березня 2000 року по 16 жовтня 2000 року, з 13 липня 1987 року по 25 травня 1988 року, з 30 травня 1988 року по 01 жовтня 1996 року, призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 55 закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зі зменшенням пенсійного віку з 16 серпня 2024 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина друга статті 46 Конституції України).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулювання порядку формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV.

Згідно з положеннями статті 26 Закону № 1058-ІV право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017. Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Згідно зі статтею 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Тож виходячи зі змісту статті 16 Основного Закону обов`язок держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу зумовлює надання особливого статусу громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

В ухваленому на виконання статті 16 Конституції України Законі № 796-XII, який визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, передбачено додаткові гарантії соціального захисту для вказаних осіб - комплекс заходів у вигляді пільг, компенсацій і гарантій.

Фактично ці заходи є компенсацією особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень, а також основним засобом реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту таких осіб.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені у статті 55 Закону № 796-XII, частиною першою якої передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу:

Учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС:

- які працювали в зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року не менше 5 календарних днів зменшення віку 10 років.

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону № 796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовами для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII є:

1) наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу;

2) факт праці такої особи у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів;

3) досягнення необхідного віку для призначення пенсії, зменшеного на відповідну кількість років відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.

За змістом статті 60-1 Закону № 796-XII призначення та виплата пенсій, передбачених цим Законом, і щомісячної компенсації сім`ям за втрату годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи провадяться територіальними органами Пенсійного фонду України.

Заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається в електронній або паперовій формі до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Відповідно до пункту 12 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 01.03.2001 № 121, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1) затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі по тексту Порядок № 21-1).

Підпунктом 7 пункту 2.1 Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку: учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС:

довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи у зоні відчуження;

посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Як встановлено в суді першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за частиною 1 статті 55 Закону № 796-XII, яка за принципом екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ у Донецькій області.

До заяви позивачем було долучено, зокрема, копії: посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році» (категорія 2) синього кольору серії НОМЕР_6 , військового квитка серії НОМЕР_7 , лист ІНФОРМАЦІЯ_3 № 287 від 17.02.2021, облікову картку до військового квитка НОМЕР_7 , іменний список на видачу посвідчень учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС по Кобеляцькому району Полтавської області від 1991 року, архівну довідку Галузевого державного архіву Міністерства оборони України № 179/1/1604 від 22.01.2021, рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 02.06.2021 у справі № 532/907/21, лист Державного агентства України з управління зоною відчуження № 03-4005/4-21 від 06.12.2021, постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 09.05.2024 по справі № 440/2003/23.

Дослідивши вказані документи судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 згідно із записами у військовому квитку від 24 квітня 1985 року проходив дійсну військову службу з 24 квітня 1985 року по 20 травня 1987 року, а в період з 28 квітня 1986 року по 26 серпня 1986 року приймав активну участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та працював в 3 зоні радіоактивного забруднення, доза опромінення -19,2 р/г.

Згідно із листом ІНФОРМАЦІЯ_4 № 287 від 17 лютого 2021 року позивач в період з 24 квітня 1985 року по 20 лютого 1987 року проходив строкову військову службу в Збройних силах в званні «рядовий» на посаді водія (ВОС 837037А) у Військовій частині НОМЕР_8 . Звільнений з військової служби на підставі наказу МО СРСР № 93 від 25 травня 1987 року. В період з 28 квітня 1986 року по 26 серпня 1986 року приймав активну участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Отримана доза опромінення 19,2 р/г. Для отримання інформації про кількості виїздів та днів проведених в зоні, відповідних населених пунктів, види конкретних робіт, перелік військових частин в складі яких перебував ОСОБА_1 , як ліквідатор наслідків ЧАЕС рекомендовано звертатись до архіву МОУ, який знаходиться в в м. Києві, вул. Івана Мазепи, оскільки такі відомості відсутні у ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до архівної довідки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України № 179/1/1604 від 22 лютого 2021 року за архівними документами встановлено, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу в Військовій частині НОМЕР_8 з 18 травня 1985 року (наказ від 18 травня 1985 року) по 20 травня 1987 року (наказ від 20 травня 1987 року) на посаді водія, у військовому званні. В наказах командира в/ч НОМЕР_8 за період з 28 квітня 1986 року по 26 серпня 1986 року відображені відкомандирування особового складу в м. Чорнобиль кількісно, поіменні списки відсутні: в м. Чорнобиль - від 26 квітня № 117; від 02 травня 1986 року № 122; від 07 травня № 127; від 23 червня № 174; від 22 серпня № 234, в с. Оранное - від 16 червня № 167, а також неодноразові відкомандирування особового складу на «полевые мероприятия» кількісно, поіменні списки відсутні. Інформація про нагородження грамотами, грошовими коштами, цінними подарунками ОСОБА_1 за участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в документах вищевказаної частини за період з 26 серпня 1986 року по 20 травня 1987 року відсутня. Згідно виписки із історичного формуляру в/ч НОМЕР_4 в повному складі участі в ліквідації аварії на ЧАЕС не приймала, командирувались окремі військовослужбовці та окремі підрозділи частини в ті частини, які безпосередньо приймали участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Таким чином, висновок другого відповідача про відсутність інформації щодо участі позивача у роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у зоні відчуження у 1986 році є такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Щодо зазначення у архівній довідці Міністерства оборони України від 22 лютого 2021 року № 179/1/1604 неповного імені та по батькові та відсутності інформації щодо участі позивача у роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у зоні відчуження у 1986-1987 роках під час проходження військової служби в військовій частині з 18 травня 1985 року колегія вказує таке.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону № 796-XII підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.

Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Матеріали справи свідчать, що позивач має посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕМ у 1986 році» категорія 2 синього кольору серії НОМЕР_6 .

Відповідно до пункту 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 № 501 (далі по тексту Порядок № 501) (який був чинний станом на момент видачі позивачу посвідчення категорії 2), інвалідам з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілим від Чорнобильської катастрофи, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворим внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, віднесеним до категорії 1, а також учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 р. - незалежно від кількості робочих днів, з 1 липня 1986 р. до 31 грудня 1986 р. - не менше 5, а у 1987 році - не менше 14 календарних днів, віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення синього кольору, серія А. При цьому у посвідченні на правій стороні по діагоналі зліва направо ставиться штамп фарбою червоного кольору "Перереєстровано" і на вільному місці виконується запис про дату перереєстрації. Починаючи з 1 жовтня 1998 р. зазначене посвідчення без такого штампу вважається недійсним. Посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" і "Постраждалий від Чорнобильської катастрофи" (категорії 1, 2, З серії А) без відмітки про перереєстрацію, передбачену у абзаці першому пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 4 лютого 1997 р. № 135 з тимчасовими вкладками затвердженого цією постановою зразка для осіб, які станом на 1 жовтня 1998 р. не отримали відповідної довідки у Державному галузевому архіві Міністерства оборони, вважаються чинними до 1 травня 1999 року.

Згідно із пунктом 10 Порядку № 501 Посвідчення видаються: учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС на підставі одного з таких документів:

а) посвідчення про відрядження в зону відчуження;

б) військового квитка і довідки командира військової частини або архіву про участь у ліквідації наслідків аварії у зоні відчуження;

в) довідки про підвищену оплату праці в зоні відчуження (із зазначенням кількості днів і населеного пункту).

Аналізуючи наведене, колегія суддів зазначає, що єдиним документом, що підтверджує статус учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС 2 категорії та надає право користування пільгами, встановленими Закону № 796-XII, є відповідне посвідчення.

Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах, зокрема, від 22.03.2018 (справа № 588/538/16-а), від 23.05.2018 (справа №398/3509/16-а), від 22.01.2019 (справа №295/1087/17), від 15.01.2021 (справа № 520/7846/17), від 08.06.2022 (справа № 805/3752/18-а) та в силу приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховується судом при вирішення цієї справи.

Отже, незначні недоліки у архівній довідці Міністерства оборони України від 22 лютого 2021 року № 179/1/1604, за наявності відповідного посвідчення учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС категорії 2, яке у повному обсязі підтверджує участь ОСОБА_1 у 1986 році у ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, не позбавляють позивача права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, як то передбачено частиною 1 статті 55 Закону № 796-XII.

Щодо правомірності незарахування періодів роботи позивача згідно із трудовою книжкою : з 27 березня 2000 року по 16 жовтня 2000 року (відсутня дата наказу про звільнення), з 13 липня 1987 року по 25 травня 1988 року (не зазначено назву підприємства перед початком запису про прийняття на роботу), з 30 травня 1988 року по 01 жовтня 1996 року (зазначення дати наказу іншим чорнилом) колегією суддів встановлено таке.

Згідно із статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 1.1 "Загальні положення" Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Дослідивши трудову книжку ОСОБА_1 колегією суддів встановлено, що позивач:

- з 13 липня 1987 року прийнятий на посаду шофера 3 класу в радгосп «Перебудова» та 25 травня 1988 року звільнений;

- з 30 травня 1988 року прийнятий на посаду шофера в радгосп «Перебудова» та 01 жовтня 1996 року звільнений;

- з 27 березня 2000 року прийнятий сторожем в ПСП «Сокілка» та 16 жовтня 2000 року звільнений.

Отже, у трудовій книжці позивача наявні записи про прийняття на роботу та звільнення з роботи за спірні періоди з 27 березня 2000 року по 16 жовтня 2000 року, з 13 липня 1987 року по 25 травня 1988 року, з 30 травня 1988 року по 01 жовтня 1996 року.

Посилання ГУ ПФУ в Донецькій області у рішенні про відмову в призначенні пенсії за віком № 04 від 23 серпня 2024 року на заповнення трудової книжки з порушеннями вимог Інструкції № 58, зокрема, відсутність дати наказу про звільнення, назви підприємства перед початком запису про прийняття на роботу та зазначення дати наказу іншим чорнилом, не можуть бути підставою для відмови у зарахуванні певного періоду трудової діяльності до страхового стажу позивача з огляду на наступне.

Так, згідно із підпунктом 2.2 пункту 2 Інструкції № 58 заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст" "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.

Відповідно до підпункту 2.11. Інструкції № 58 відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

За приписами підпункту 2.12. Інструкції № 58 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Відповідно до підпункту 2.4. пункту 2 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993".

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Аналіз вищенаведених положень дозволяє дійти висновку, що відповідальним за заповнення трудової книжки, у тому числі внесення до неї записів та поставлення печаток є підприємство роботодавець.

Колегія суддів наголошує, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Аналогічний правовий висновок був сформований Верховним Судом у Постанові від 30.09.2021 по справі № 300/860/17.

Наявність сумнівів у другого відповідача відповідно до зазначеного законодавства, може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, однак не можуть нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу. Вищевказане узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 127/9055/17.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для будь яких обмежень особи. Обов`язковою умовою для призначення пенсії за віком є необхідний вік та стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Відтак, враховуючи сукупність поданих пенсійному органу документів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності рішення ГУ ПФУ в Донецькій області №04 від 23 серпня 2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 та наявність підстав для його скасування.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим ст. 8 Конституції України та ст. 6 КАС України, суд на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд апеляційної інстанції враховує, що єдиним органом до повноважень якого належить вирішення питання щодо наявності чи відсутності у особи права на призначення пенсії є територіальний орган Пенсійного фонду до якого особа звернулася з відповідною заявою. При цьому, за наслідками розгляду заяви пенсійний орган повинен прийняти відповідне рішення, яке повинно бути вмотивованим.

Проте, як підтвердилось під час апеляційного перегляду даної справи, другим відповідачем при ухваленні спірного рішення не було надано належної оцінки всім документам, поданим позивачем, тобто другий відповідач, як суб`єкт владних повноважень у спірних відносинах, не реалізував свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 44 Закону №1058-IV.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, беручи до уваги, що пенсійним органом не було надано оцінки всім наявним в пенсійній справі документам, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи з 27 березня 2000 року по 16 жовтня 2000 року, з 13 липня 1987 року по 25 травня 1988 року, з 30 травня 1988 року по 01 жовтня 1996 року згідно записів трудової книжки та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення / перерахунок пенсії від 16 серпня 2024 року з урахуванням висновків суду.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

За визначенням, наведеним у статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, вважає, що суд прийшов до вичерпних юридичних висновків на підставі встановлених фактичних обставин справи та правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.229, ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.11.2024 по справі № 440/11716/24 в частині задоволення позовних вимог - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді Я.М. Макаренко С.П. Жигилій