Справа № 140/9496/24
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2025-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/9496/24 пров. № А/857/31064/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Департаменту соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року (ухвалене головуючим суддею Мачульський В.В. у м. Луцьк) у справі № 140/9496/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просила:

визнати протиправним дії, щодо відмови у встановлені позивачу статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видачі посвідчення «Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни» встановленого зразка;

зобов`язати встановити статус особи на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати посвідчення «Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни» встановленого зразка.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що вказана відмова є протиправною та такою, що порушує її право на соціальний захист, оскільки її чоловік ОСОБА_2 мав статус інваліда 2 групи внаслідок війни та статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05.11.2024 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Департаменту соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради щодо відмови у видачі ОСОБА_1 посвідчення «Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни» встановленого зразка та встановлені статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Зобов`язано Департамент соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради видати ОСОБА_1 посвідчення «Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни» встановленого зразка та встановити статус особи на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що на позивача - дружину померлого ОСОБА_2 інваліда ІІ групи, який за життя користувався пільгами, встановленими для ветеранів війни - інвалідів війни, поширюється п. 2 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що позивачем не підтверджено наявності у ОСОБА_2 статусу учасника бойових дій, а відтак вона не є дружиною померлої особи з інвалідністю внаслідок Другої світової війни, ні померлого учасника війни чи бойових дій, а отже відсутні правові підстави для надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач ОСОБА_1 є дружиною померлого працівника ОВС України ОСОБА_2 інваліда 2 групи внаслідок війни та отримує пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону №2262-ХІІ.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 29.12.1992 ОСОБА_2 був учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році 2 категорії.

Згідно довідки МСЕК серії ВЛН №0111235 за наслідками проходження повторної медико-соціальної експертизи ОСОБА_2 довічно встановлено інвалідність 2 групи внаслідок травми отриманої при виконанні службових обов`язків.

Посвідченням серії НОМЕР_2 від 21.01.2013 підтверджується, що ОСОБА_2 був інвалідом 2 групи і мав право на пільги, встановленні законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 61 рік в м. Луцьку Волинської області.

У зв`язку із смертю чоловіка, позивач 14.08.2024 звернулася до Департаменту соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради із заявою про встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачу відповідного посвідчення.

Листом від 27.08.2024 №11.2-9/9552/2024 Департамент соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради відмовило позивачу у встановленні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Позивач, вважаючи таку відмову відповідача протиправною, звернулася до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Правовий статус ветеранів війни регламентується Законом України від 22.10.1993 №3551-ХII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-ХII).

Згідно зі ст. 4 Закону №3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Частиною 1 ст. 7 Закону №3551-XII передбачено, що до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Згідно з пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 20-РП/04 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. Розділ 11 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці, які безпосередньо як у воєнний, так і в мирний час, виконували інші обов`язки військової служби та тилового забезпечення, пов`язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій.

Пунктом 1 статті 10 Закону №3551-XII визначено, що до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни належать сім`ї осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.

Відповідно до п. 2 ст. 10 Закону №3551-ХІІ чинність цього Закону поширюється на дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни, а також дружин (чоловіків) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге.

Пунктом 4 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302) визначено, що членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, зазначеним у статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого», а членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, зазначеним у статті 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України».

Абзацом другим пункту 7 Положення №302 визначено, що «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого», «Посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України» видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад за місцем реєстрації громадянина.

Виходячи із системного аналізу вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що для встановлення позивачу статусу дружини померлого «Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни» наявність наступних обставин:

наявність у померлого чоловіка статусу, зокрема, інвалід війни;

визнання померлого чоловіка за життя інвалідом від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин пов`язаних з проходження військової служби чи участі у бойових діях, які не одружилися вдруге.

Саме такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 28.07.2022 у справі № 520/2798/19.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , чоловік позивача, отримав травму, пов`язану з виконанням службових обов`язків, що стало причиною для встановлення йому ІІ групи інвалідності, про що зазначено у довідці МСЕК серії ВЛН №0111235, мав право на пільги та переваги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 .

При цьому, вказане вище посвідчення не скасовано, а ОСОБА_2 відповідного статусу не позбавлено.

В свою чергу, позивач перебувала у шлюбі із померлим ОСОБА_2 з 17.07.1982 року по день смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 та після не одружувалася. Доказів зворотнього відповідачем суду не надано.

Відтак, відповідач неправомірно відмовив у встановленні позивачу такого статусу.

Разом з цим, суд вважає безпідставними посилання відповідача на обов`язок наявності у позивача доказів причинно-наслідкового зв`язку між смертю померлого та його захворюванням, одержавним в період проходження військової служби, оскільки пункт 2 статті 10 Закону №3551-XII, який поширюється на позивача, не містить вимоги доказування зазначеного вище зв`язку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року у справі № 140/9496/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар