Справа № 260/1190/24
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 260/1190/24 пров. № А/857/22953/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2024 року у справі №260/1190/24 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції Маєцька Н. Д.,

дата ухвалення рішення 07 серпня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 12 серпня 2024 року,

в с т а н о в и в:

Позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 01 лютого 2024 року №9757/0716/07/РРО-ФС про накладення на неї штрафу за порушення законодавства про працю у розмірі 67000,00 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2024 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 01 лютого 2024 року №ЗХ/ЗК/9757/0716/07/РРО/-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що в Акті фактичної перевірки головні державні інспектори Головного управління ДПС у Закарпатській області чітко зазначають, що ОСОБА_2 не є особою, яка була присутня на момент початку проведення фактичної перевірки, оскільки на момент початку проведення фактичної перевірки здійснювала розрахункові операції особа на ім`я ОСОБА_3 віком близько 45-50 років, яка власне знаходилась у магазині. Зазначають, що ФОП ОСОБА_1 допустила працівника на ім`я ОСОБА_3 до роботи без оформлення трудового договору (контракту). Таким чином, 01 лютого 2024 року уповноважена посадова особа Міжрегіонального управління, розглянувши справу про накладення штрафу та на підставі акта перевірки Головного управління ДПС у Закарпатській області від 08 грудня 2023 року №9757/0716/07/РРО/ НОМЕР_1 , керуючись статтею 259 КЗпП України, Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509, та на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України, вирішила накласти на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 67000,00 грн. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 грудня 2023 року відповідач отримав лист ГУ ДПС у Закарпатській області від 14 грудня 2023 року №11409/5/07-16-07-05-08 з копією акту фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 від 08 грудня 2023 року №9757/0716/07/РРО/ НОМЕР_1 .

Актом (довідкою) фактичної перевірки №001317 від 07 грудня 2023 року за реєстраційним №9757/0716/07/РРО/ НОМЕР_1 встановлено фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків, а саме: до кінця перевірки не представлено трудовий договір (контракт) між ФОП ОСОБА_1 та продавцем в кафе (магазині) « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично за вказаною адресою у магазині знаходилась особа на ім?я ОСОБА_3 , яка власне сама в усній формі це зазначила та у зазначеному магазині проводила розрахункові операції.

Позивач відмовилася від підписання акта (довідки) про результати фактичної перевірки, що підтверджується актом №240 від 07 грудня 2023 року.

За наслідками розгляду Акту перевірки №9757/0716/07/РРО/ НОМЕР_1 відповідачем сформовано та направлено на адресу позивача повідомлення від 28 грудня 2023 року №ЗХ/2/15061-23 про одержання акту перевірки, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю у ФОП ОСОБА_1 . Цим повідомленням позивачу надіслано рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.

У подальшому, заступником начальника Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Вакулою А.Я. прийнято постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 01 лютого 2024 року №ЗХ/ЗК/9757/0716/07/РР-ФС, якою на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 67000,00 грн.

Позивач не погоджуючись із постановою про накладення штрафу у розмірі 67000 грн, звернувся у суд з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, до суду не надано належних та достатніх доказів на підтвердження порушення ФОП ОСОБА_1 трудового законодавства та не підтверджено правомірність та законність зазначених у постанові про накладення штрафу обставин, а тому, з урахуванням приписів ч.2 ст.2 КАС України, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 01 лютого 2024 року №ЗХ/ЗК/9757/0716/07/РРО-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення прийнята відповідачем не обґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а отже вона є протиправною та підлягає скасуванню.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпПУ) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За змістом ч.2 ст.259 КЗпПУ центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.

Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96 (далі- Положення №96) Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Першого віце-прем`єр-міністра України - Міністра економіки, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно з п.7 Положення №96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Міжрегіональне управління є територіальним органом Держпраці і було утворене постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 р. №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці».

За змістом п.8 Положення №96 Держпраці під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями.

Відповідно до ч.1 ст.265 КЗпПУ посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Згідно з ч.2 ст.265 КЗпПУ юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

За змістом ч.4 ст.265 КЗпП України штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Податковим кодексом України передбачено право контролюючого органу (органів Державної податкової служби) проводити фактичну перевірку дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). У

Так, відповідно до п.80.6 ст.80 ПК України під час проведення фактичної перевірки в частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), в тому числі тим, яким установлено випробування, перевіряється наявність належного оформлення трудових відносин, з`ясовуються питання щодо ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, відомості про оплату праці працівника. Для з`ясування факту належного оформлення трудових відносин з працівником, який здійснює трудову діяльність, можуть використовуватися документи, що посвідчують особу, або інші документи, які дають змогу її ідентифікувати (посадове посвідчення, посвідчення водія, санітарна книжка тощо).

З системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, надання його Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці, відповідно до закону, наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, посадовими особами ГУ ДПС у Закарпатській області 28 листопада 2023 року проведено фактичну перевірку, зокрема, з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 та за наслідками здійсненої перевірки складено Акт (довідку) фактичної перевірки №001317 від 07 грудня 2023 року за реєстраційним №9757/0716/07/РРО/ НОМЕР_1 (а.с.70-71).

Зі змісту вищевказаного Акту вбачається, що податковим органом встановлено фактичний допуск ФОП ОСОБА_1 працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків, а саме: до кінця перевірки не представлено трудовий договір (контракт) між ФОП ОСОБА_1 та продавцем в кафе (магазині) « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично за вказаною адресою здійснювала розрахункові операції особа на ім`я ОСОБА_3 , яка власне сама в усній формі це зазначила та у зазначеному магазині проводила розрахункові операції.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справі є встановлення наявності чи відсутності фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору, фактичне виконання особою трудових функцій без оформлення трудових відносин.

Згідно з ч.1 ст.21 КЗпПУ трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом ст.23 КЗпПУ трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Стаття 24 КЗпП України передбачає, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Матеріалами справи стверджується, що між позивачем та ОСОБА_2 укладено трудовий договір від 28 листопада 2018 року (а.с.30-31).

Крім того, у матеріалах справи містяться відомості про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору, в яких зазначено відомості про одну найману особу, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.33-40).

Зі змісту Акту фактичної перевірки №9757/0716/07/РРО/ НОМЕР_1 вбачається, що в магазині знаходилася особа на ім`я ОСОБА_3 , яка в усній формі зазначила, що проводила розрахункові операції та долучено фотознімки.

Разом з тим, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що Акт перевірки не містить жодної іншої інформації про вищевказану особу, крім її імені, письмові пояснення у вказаної особи контролюючим органом відібрані не були, а тому з наданих відповідачем доказів фіксування проведення фактичної перевірки неможливо точно та об`єктивно ідентифікувати особу, яка на ньому зафіксована, а також визначити, яку конкретну роботу та де вона виконує, що ставить під сумнів вищевказані фотознімки, оскільки такі не відображають повної інформації щодо обставин та подій справи, а також здійснені не на сертифікований пристрій, без зазначення місця, дати та часу подій, які на ньому зображені.

При цьому, судом першої інстанції, допитано свідка ОСОБА_2 , яка у судовому засіданні зазначила, що працює в ФОП ОСОБА_1 продавцем. Трудові відносини між нею та позивачем оформлені трудовим договором. Зазначила, що під час проведення фактичної перевірки перебувала на робочому місці одна. Інших осіб, які здійснювали продаж товарів не було. Також зазначила, що викликала позивача для присутності під час проведення перевірки. Посадовими особами податкового органу не здійснювалася фотофіксація під час проведення перевірки. Особа, яка зафіксована на фотографії їй не відома, та зафіксоване на фотографії місце не є магазином, в якому вона працює.

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що посадовими особами відповідача не встановлено та не доведено, що особа зазначена в Акті перевірки на систематичній основі здійснює роботу (трудові функції) із реалізації (відпуску) споживачам товару, належного позивачу, за його дорученням (завданням), приймає від споживачів готівкові кошти і оприбутковує їх у касу позивача, здійснює для нього приймання товару від постачальників або систематично виконує для позивача будь-які інші трудові функції, які могли б слугувати підставою для висновку про наявність між ними трудових відносин, та отримує за них грошову винагороду.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано належних та достатніх доказів на підтвердження порушення ФОП ОСОБА_1 трудового законодавства та не підтверджено правомірність та законність зазначених у постанові про накладення штрафу обставин, а тому оскаржувана постанова Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 01 лютого 2024 року №ЗХ/ЗК/9757/0716/07/РРО-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення є протиправною та підлягає скасуванню.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2024 року у справі №260/1190/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 10 березня 2025 року.