Справа № 240/1404/25
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

11 березня 2025 року м. Житомир справа № 240/1404/25

категорія 106020200

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Окис Т.О., розглянувши в електронній формі позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

установив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» з позовом про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28 лютого 2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» з 07 січня 2023 року 20 липня 2023 року з розрахунку 100000,00 грн, а також щодо не нарахування та не виплати за період з березня 2023 року по лютий 2024 року грошового забезпечення в розмірі, визначеному абзацом 7 пункту 1-1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" та зобов`язання вчинити відповідні дії.

Ухвалою суду від 20 січня 2025 року позовну заяву залишено без руху, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду.

На виконання ухвали суду позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій зазначає, що з 07 по 31 січня 2023 року, з 23 по 27 лютого 2023 року брав участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. 27 лютого 2023 року позивач отримав поранення, після якого у період з 27 лютого 2023 року по 20 липня 2023 року проходив лікування та перебував у відпустці за станом здорові згідно довідки ВЛК. Після цього, проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 01 вересня 2022 року по 02 лютого 2024 року, та неодноразово звертався до командування частини із проханням донарахувати додаткову грошову винагороду за періоди участі в бойових діях та лікування після отриманого ТЯЖКОГО поранення. 24 квітня 2024 року на адресу відповідача був направлений запит з проханням надати виписку по заробітній платі, наказ (витяг з наказу) про направлення в зону бойових дій та виведення із зони бойових дій, відповідь на який не отримано. 28 травня 2024 року був направлений повторний запит та 06 вересня 2024 року був направлений адвокатський запит з проханням надати грошовий атестат за 2023 та 2024 роки, відповіді на які не отримано. При цьому, позивач не отримував жодних повідомлень про нараховані йому грошові кошти відповідачем, чи будьяку іншу інформацію від відповідача. Отже, позивач не отримавши додаткову винагороду у належному розмірі 06 вересня 2024 звернувся до відповідача з проханням донараховати йому додаткову винагороду та до грудня 2024 року сподівався на позитивний розгляд поданої заяви та на отримання коштів. Проте, не отримавши належних йому коштів від відповідача звернувся до суду з позовною заявою про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року позовну заяву повернуто позивачу у зв`язку з порушенням правила об`єднання позовних вимог. Наголошує, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 17 липня 2023 року.

Ухвалою суду від 25 лютого 2025 року у задоволені заяви про поновлення строку звернення до суду ОСОБА_1 відмовлено та визнано неповажними наведені у цій заяві причини пропуску строку звернення до суду, продовжено строк для усунення визначених в ухвалі суду від 20 січня 2025 року недоліків на п`ять днів з дати отримання копії даної ухвали.

На виконання ухвали суду позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій зазначає, що через бездіяльність відповідача, позивачем лише в грудні 2023 році була отримана довідка про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та у вересні 2024 року накази про введення і виведення із зони бойових дій. Задля належного захисту прав, були надіслані численні запити і лише у вересні 2024 року були отримані документи. Указує, що 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан. На території Житомирської області довгий час тривали бойові дії, що змусило позивача виїхати за межі міста Житомира, що в свою чергу ускладнило можливість звернення ним до суду в строки установлені нормами Кодексу адміністративного судочинства України. Звертає увагу, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Визначаючись щодо наведеного, суд уважає за необхідне зауважити на таке.

Відповідно до частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 названої правової норми визначено, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Разом з тим, Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України) встановлює інші строки звернення до суду щодо вирішення трудових спорів.

Положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 233 КЗпП України у редакції, яка діяла до 18 липня 2022 року (включно) передбачалося, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Однак, пунктом 18 частини першої розділу І Закону України ''Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин'' від 01 липня 2022 року за №2352-IX (далі Закон України №2352-IX), який набрав чинності 19 липня 2022 року, назву та частини 1 і 2 статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

"Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Починаючи з 19 липня 2022 року, у КЗпП України відсутня норма, яка передбачає право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці, без обмеження будь-яким строком.

Отже, після 19 липня 2022 року строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22 та у постанові від 18 січня 2024 року у справі №240/5105/23.

У позовній заяві позивачем заявлені вимоги щодо нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168.

Суд зауважує, що грошове забезпечення є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі його розмір відомий особі, яка його отримує.

Принаймні, для з`ясування розміру та складових виплаченого грошового забезпечення позивач міг звернутись до відповідача у будь-який час.

Отже, з дня отримання грошового забезпечення особою, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів, у тому числі й щодо нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168.

При цьому, отримання позивачем у вересні 2024 року відповіді відповідача не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Суд зазначає, що незгода із розміром грошового забезпечення повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. При чому таке звернення повинно бути здійснене відразу після виплати грошового забезпечення, або принаймні у достатньо стислі строки. Тоді такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру грошового забезпечення. Суд зазначає, що у позивача більше року не було зауважень щодо розміру його грошового забезпечення.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оціночні, якісні параметри визначення таких причин вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини Перез де Рада Каванілес проти Іспанії, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PЙREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини "Осман проти Сполученого королівства" та пункті 54 рішення "Круз проти Польщі" зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; KREUZ v. POLAND № 28249/95).

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

При цьому, суд наголошує, що посилання позивача на те, що у зв`язку з військовим станом він виїхав за межі міста Житомира видаються дивними з огляду на його перебування на військовій службі у Збройних Силах України з 01 вересня 2022 року по 21 червня 2024 року відповідно до військового квитка НОМЕР_2 .

Також суд зауважує, що позивачем не надано доказів на підтвердження неодноразових звернень до командування частини з приводу проведення нарахування та виплати додаткової винагороди. Крім того, відсутність результатів розгляду таких звернень, так само як і відсутність відповідей на адвокатські запити не перешкоджали позивачу звернутися до суду та просити витребувати відповідні документи або інформацію, які необхідні для підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог та неможливості їх надання.

Указані обставини свідчать, що позивачем пропущено строк звернення до суду внаслідок легковажного та байдужого ставлення ним до своїх прав та обов`язків, на строк звернення до суду, та власного зволікання.

Жодних доказів існування обставин, які були б об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду, позивачем у клопотанні не наведено, тому суд визнає зазначені позивачем підстави для поновлення позивачу строку звернення до суду неповажними та відмовляє у поновленні строку звернення до суду.

Згідно з положеннями частини 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Оскільки з позовними вимогами позивач звернувся до суду поза межами встановленого законом строку, заява про поновлення строку звернення до суду не містить поважних причин пропуску позивачем такого строку, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачеві.

Керуючись пунктами 17, 29, 113, 114 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та 169, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

У задоволені заяви про поновлення строку звернення до суду ОСОБА_1 відмовити та визнати неповажними наведені у цій заяві причини пропуску строку звернення до суду.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії повернути особі, яка її подала.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дати її постановлення.

Суддя Т.О. Окис