Справа № 320/3542/25
Суддя: Вісьтак М.Я.
Дата ухвалення: 2025-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2025 року справа №320/3542/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Вищого антикорупційного суду (код ЄРДПОУ 42836259, місцезнаходження: 01601, м. Київ, пр-т Берестейський, 41) про визнання протиправними дій, стягнення недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди,

встановив:

Суть спору.

Позивач ОСОБА_1 , 21.01.2025 року звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Вищого антикорупційного суду про визнання протиправними дій, стягнення недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди, у якому просить суд:

-визнати протиправними дії Вищого антикорупційного суду щодо нарахування та виплати судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 у період з 01.10.2024 року по 31.12.2024 року суддівської винагороди, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2 102 грн. 00 коп.;

-стягнути з Вищого антикорупційного суду на користь ОСОБА_1 недонараховану та невиплачену суддівську винагороду за період з 01.10.2024 року по 31.12.2024 року в сумі 215 968 грн. 23 коп.;

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Указом Президента України «Про призначення суддів Вищого антикорупційного суду» від 11.04.2019 року № 128/2019 ОСОБА_1 було призначено на посаду судді Вищого антикорупційного суду. Наказом виконуючого обов`язки голови Вищого антикорупційного суду від 06.05.2019 №70/к позивача зараховано до штату Вищого антикорупційного суду на посаду судді й визнано такою, що приступила до виконання обов`язків судді 07.05.2019 року з посадовим окладом згідно штатного розпису. Як зазначено у позовній заяві, відповідачем за період 01.01.2024 року по 31.12.2024 року нарахована та виплачена ОСОБА_1 суддівська винагорода у розмірі, що зазначена у Довідці від 14.01.2025 року № 9, яка міститься у матеріалах справи. Проте, як вказує позивач, така суддівська винагорода обрахована відповідачем відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 року № 3460-IХ із застосуванням спеціального розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовувався для визначення базового розміру посадового окладу судді (з 01.01.2021 року 2 102 грн. 00 коп.), про що зазначено у довідці, а не із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (з 01.01.2024 року - 3 208 грн. 00 коп.), що призвело до протиправного зменшення суддівської винагороди позивача. Відтак просить задовольнити вимоги позовної заяви у повному обсязі.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2025 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Вісьтак М. Я.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду 30.01.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити одноособово суддею Вісьтак М. Я., у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні). Відповідачам встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

Правова позиція відповідача.

12.02.2025 року від уповноваженого представника відповідача Вищого антикорупційного суду Брінцова Артема Ігоровича надійшов письмовий відзив (документ сформований в системі «Електронний суд» 12.02.2025 року) на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що останній просить суд у задоволенні позову відмовити.

Так, сторона відповідача звертає увагу суду на те, що позовні вимоги позивача щодо нарахування та виплати суддівської винагороди з використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб не є обґрунтованими. Відповідно до ч. 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», базовий розмір посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду становить 50 прожиткових мінімумів, розмір яких на 1 січня календарного року визначено Законом України від 09.11.2023 року № 3460-IX «Про Державний бюджет України на 2024 рік». Відповідач вказує, що прожитковий мінімум для працездатних осіб на 2024 рік становить 3 028 грн. 00 коп., однак за період з 1 жовтня по 31 грудня Вищий антикорупційний суд застосовував розмір прожиткового мінімуму 2 102 грн. 00 коп., що відповідало законодавчим нормам.

Окрім цього, із матеріалів відзиву вбачається, що Вищий антикорупційний суд не зменшував гарантовану суддівську винагороду і нарахував її в межах бюджету та встановлених норм. Відповідно до статей Бюджетного кодексу України, бюджетні зобов`язання повинні виконуватися в межах затверджених асигнувань, інакше це призведе до нецільового використання бюджетних коштів.

Також, згідно зі статтями 116-121 Бюджетного кодексу, нецільове використання бюджетних коштів тягне за собою відповідальність. Враховуючи ці норми, сторона відповідача зазначає, що нарахування суддівської винагороди ОСОБА_1 відповідно до затверджених розмірів є правомірним і не призвело до порушення прав позивача. Таким чином, вимога про стягнення суддівської винагороди є передчасною, оскільки на момент її подачі не було порушення прав позивача у зв`язку з невиконанням ВАКС обов`язку нарахувати та виплатити їй суддівську винагороду, відтак сторона відповідача просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).

Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Згідно з ст. 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Встановлені судом фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, відповідно до наявної в матеріалах справи копії паспорта громадянина України серія НОМЕР_2 , виданого 09.06.2000 року Куп`янським МРВУ МВС України у Харківській області.

Копією Указу Президента України «Про призначення суддів Вищого антикорупційного суду» від 11.04.2019 року № 128/2019 вбачається, що позивача ОСОБА_1 призначено на посаду судді Вищого антикорупційного суду.

Згідно Наказу № 70/к «Про зарахування до штату суду» від 06.05.2019 року, стверджується, що ОСОБА_1 зараховано до штату Вищого антикорупційного суду та остання вважається такою, що приступила до виконання обов`язків судді 07.05.2019 року з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Наказом № 287/к «Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років ОСОБА_1 » від 09.09.2019 року підтверджується те, що позивачу ОСОБА_1 установлено з 05.09.2019 року щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладі, як такій, стаж роботи на посаді судді становить більше 5 років.

Також Наказом № 125/к «Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років ОСОБА_1 » від 31.01.2020 року підтверджується те, що позивачу ОСОБА_1 установлено з 03.02.2020 року щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладі, як такій, стаж роботи на посаді судді становить більше 10 років.

Окрім цього, Наказ № 683/к «Про встановлення доплат за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці» від 29.11.2024 року свідчить про те, що позивачу ОСОБА_1 установлено з 01.11.2024 року до 30.11.2024 року доплату за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі 10 відсотків посадового окладу за роботу з відомостями та їх носіями, що становлять державну таємницю та мають ступінь секретності «Цілком таємно».

З матеріалів справи вбачається, що згідно перерахунку суддівської винагороди судді ВАКС ОСОБА_1 за період з жовтня 2024 року по грудень 2024 року сума перерахунку разом становила у розмірі 215 968 грн. 23 коп.

Згідно Довідки № 9 від 14.01.2025 року ОСОБА_1 дійсно працює у Вищому антикорупційному суді та займає посаду судді. Окрім цього, із змісту Довідки випливає, що дохід позивача складає:

- за жовтень 2024 року було нараховано дохід у розмірі 591 775 грн. 14 коп., утримано ПДФО у розмірі 105 519 грн. 53 коп., утримано військовий збір у розмірі 8 876 грн. 63 коп.;

- за листопад 2024 року було нараховано дохід у розмірі 1 346 375 грн. 41 коп., утримано ПДФО у розмірі 242 347 грн. 57 коп., утримано військовий збір у розмірі 20 195 грн. 63 коп.;

- за грудень 2024 року було нараховано дохід у розмірі 335 243 грн. 94 коп., утримано ПДФО у розмірі 60 343 грн. 91 коп., утримано військовий збір у розмірі 16 762 грн. 20 коп.

Окрім цього, до матеріалів справи позивачем долучена відповідь голови Вищого антикорупційного суду, у змісті якої зазначено, що відповідно до заяви позивача від 07.01.2025 року щодо нарахування Вищим антикорупційним судом та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за жовтень - грудень 2024 року, сторона відповідача вказала наступне. Згідно з частинами першою та другою статті 135 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом і не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Згідно з частиною третьою статті 135 Закону №1402-VIII, базовий розмір посадового окладу судді апеляційного суду або вищого спеціалізованого суду становить 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір яких визначається на 01 січня календарного року. Однак, ця норма лише встановлює кількість прожиткових мінімумів для обчислення базового розміру посадового окладу судді, але не визначає розмір самого прожиткового мінімуму, що є бланкетною нормою. Розмір посадового окладу судді залежить від прожиткового мінімуму на 01 січня відповідного року, а його розмір встановлюється виключно законом про Державний бюджет України. Так, Законом України від 09.11.2023 року № 3460-IХ «Про бюджет України на 2024 рік» було визначено прожитковий мінімум для «працездатних осіб», який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді. Ці норми не були визнані Конституційним Судом України такими, що суперечать Конституції, і тому підлягають застосуванню.

Згідно з частиною другою статті 4 Бюджетного кодексу України, бюджетна система України та Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України. Якщо інший нормативно-правовий акт визначає бюджетні відносини інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 23 БК України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише на основі відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Водночас, частина першої статті 48 БК України визначає, що розпорядники бюджетних коштів здійснюють бюджетні зобов`язання та платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Згідно з нормами бюджетного законодавства України, штатним розписом ВАКС на 2024 рік посадовий оклад судді ВАКС був затверджений в розмірі 131 375 грн. 00 коп. (2 102 грн х 50 пр. мін. х 1,25 регіональний коефіцієнт), що є складовою суддівської винагороди. Таким чином, видатки на виплату суддівської винагороди суддям ВАКС були встановлені в обсязі, необхідному для забезпечення обов`язкових виплат, передбачених статтями 135, 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Таким чином, нарахування та виплата ОСОБА_1 суддівської винагороди всупереч наведеним нормам бюджетного законодавства України може призвести до нецільового використання бюджетних коштів, а також до передчасного вичерпання фінансових ресурсів фонду оплати праці, що унеможливить виплату суддівської винагороди суддям ВАКС у повному обсязі, зокрема і позивачу.

Релевантні джерела права й акти їхнього застосування (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статті 43 Конституції України, серед іншого, визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII (далі Закон № 1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною 1 статті 4 Закону № 1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів (частина 2 статті 4).

Відповідно до частини 1 статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із частиною 2 статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11.03.2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Отож розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано Законом України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 року № 966-XIV (далі Закон № 966-XIV), відповідно до статті 1 якого прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

У змісті наведеної норми Закону № 966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум.

Судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.

Водночас, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», установлено з 01.01.2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 920 грн. 00 коп., а для основних соціальних і демографічних груп населення:

- дітей віком до 6 років 2 563 грн. 00 коп.;

- дітей віком від 6 до 18 років 3 196 грн. 00 коп.;

- працездатних осіб 3 028 грн. 00 коп.;

- працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2 102 грн. 00 коп.;

- працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, - 2 102 грн. 00 коп.;

- працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1 600 грн. 00 коп.;

- осіб, які втратили працездатність, - 2 361 грн. 00 коп.

Однак, Закон про Державний бюджет України не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми.

Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Тобто у національному законодавчому полі існує колізія положень двох законів, подолати яку можливо, застосувавши загальний принцип права «спеціальний закон скасовує дію загального закону» (Lex specialis derogate generali). Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.

Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis ), тобто Закону № 1402-VIII, а положення Закону № 966-XIV уважати загальними нормами (lex generalis).

На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09.07.2007 № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Суд також враховує, що Верховний Суд у постановах від 10.11.2021 року у справі № 400/2031/21, від 30.11.2021 року у справі № 360/503/21 вже сформував правовий висновок у подібних правовідносинах щодо застосування положень статті 135 Закону № 1402-VIII та статті 7 Закону № 1082-IX при обчисленні суддівської винагороди, які у подальшому були підтримані Верховним Судом у постановах від 02.06.2023 року у справі № 400/4904/21, від 24.07.2023 року у справі № 280/9563/21, від 25.07.2023 року у справі № 120/2006/22-а, від 26.07.2023 року у справі № 240/2978/22, від 27.07.2023 року у справі № 240/3795/22, від 13.09.2023 року у справі № 240/44080/21, від 21.09.2023 року у справі № 380/25627/21.

Практика Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних справах, є релевантними до обставин цієї справи.

Згідно із позицією Верховного Суду у цій категорії спорів, Законом № 1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом № 1402-VIII.

Згідно із частинами 1, 2, 3 статті 148 Закону № 1402-VІІІ фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема Державна судова адміністрація України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, крім Верховного Суду та вищого спеціалізованого суду.

Згідно з частиною 1 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників і розпорядників нижчого рівня. Вищі спеціалізовані суди є головними розпорядниками бюджетних коштів. Зокрема, відповідно до Закону № 1402-VIII, Вищий антикорупційний суд є одним з таких судів. Згідно з частиною 3 статті 148 цього Закону, Вищий антикорупційний суд здійснює функції головного розпорядника коштів для фінансування своєї діяльності.

Відповідно до Закону № 3460-IX, у розподілі Державного бюджету передбачено фінансування Вищого антикорупційного суд за окремим кодом.

Таким чином, Вищий антикорупційний суд є самостійним розпорядником бюджетних коштів, зокрема для виплати суддівської винагороди.

Позиція та висновки суду.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ураховуючи обставини справи та правове регулювання спірних правовідносин суд зазначає, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом № 1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема в рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 № 19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, а також від 04.12.2018 № 11-р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом № 1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

Крім того, у пункті 62 висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Суд наголошує, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватись не можуть.

Із 30.09.2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України від 02.06.2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)».

Верховний Суд звертав увагу на те, що Конституція України у редакції Закону № 1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій».

Із цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатись розмір суддівської винагороди є Закон України «Про судоустрій і статус суддів».

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Відповідно до рішень ЄСПЛ «Кечко проти України» (заява № 63134/00, пункти 23, 26) та «Ромашов проти України» (заява № 67534/01, пункт 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Зокрема, у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (заява № 70297/01) та у справі «Бакалов проти України» (заява № 14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

Відтак, суд доходить висновку, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2024 року (3 028 грн. 00 коп.) на іншу розрахункову величину, яка Законом № 1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2 102 грн. 00 коп.) у період з 01.10.2024 року по 31.12.2024 року була неправомірною.

За наведених обставин, суд вважає протиправною бездіяльність Вищого антикорупційного суду щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01.10.2024 року по 31.12.2024, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у розмірі 2 102 грн. 00 коп. замість 3 028 грн. 00 коп., встановленого на 01.01.2024 року, що призвело до його протиправної невиплати.

Суд зауважує, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з Вищого антикорупційного на користь ОСОБА_1 недонараховану та невиплачену суддівську винагороду за період з 01.10.2024 по 31.12.2024 в сумі 215 968,23 грн, суд зазначає наступне.

Метою адміністративного судочинства у силу приписів ч.1 ст. 2 КАС України є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський Суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством. Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» у теорії права та на практиці.

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника. Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду, відповідно до вимог законодавства.

Адміністративний суд здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом, і не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, та вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права.

Суд зазначає, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Ухвалення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав і забезпечення їхньої примусової реалізації, не відповідає положенням Конвенції та, відповідно, завданню адміністративного судочинства.

Так, частиною 1 ст.25 БК України визначено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Частиною 1 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05.06.2012 року №4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників (далі - Порядок №845), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами).

Відповідно до пп. 2 п. 35 Порядку №845 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Пунктом 38 Порядку №845 встановлено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Відповідно до п. 25 Порядку №845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

Суд зауважує, що враховуючи приписи ч.1 ст. 3 Закону № 4901-VI списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів.

Відповідно до п.1-1 ч.3 ст.148 Закону №1402 функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює вищий спеціалізований суд щодо фінансового забезпечення його діяльності.

Спеціальним Законом України «Про Вищий антикорупційний суд» прямо передбачено, що ВАКС є головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення його діяльності (ч. 1 ст. 14).

Отже, в даному випадку саме відповідач уособлює в спірних правовідносинах державний орган, на який покладено обов`язки щодо організаційного та фінансового забезпечення діяльності ВАКС в межах повноважень, установлених законом та забезпечення належних умов діяльності цього суду, у тому числі щодо виплати суддівської винагороди суддям, які в ньому працюють.

Положеннями ст. 2 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" затверджено бюджетні призначення головним розпорядникам коштів Державного бюджету України на 2024 рік у розрізі відповідальних виконавців за бюджетними програмами, розподіл видатків на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя згідно з додатками № 3, № 4 і № 7 до цього Закону.

Так, у додатку № 3 до Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" визначено видатки на забезпечення діяльності ВАКС за кодами програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0850000 «Вищий антикорупційний суд», 0851000 «Апарат Вищого антикорупційного суду», 0851010 «Здійснення правосуддя Вищим антикорупційним судом», 0851020 «Здійснення правосуддя Апеляційною палатою Вищого антикорупційного суду».

З огляду на наведені вище правові норми, а також враховуючи протиправність дій Вищого антикорупційного суду щодо нарахування та виплати судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 у період 01.10.2024 по 31.12.2024 суддівської винагороди, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн., суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є саме стягнення з ВАКС на користь позивача суми недоотриманої суддівської винагороди за період з 01.10.2024 по 31.12.2024 у розмірі 215 968,23 грн.

Окремо суд акцентує, відповідачем не було надано власний розрахунок на розрахунок позивача належної до стягнення суддівської винагороди, що розцінюється судом як визнання відповідачем наведеного позивачем розрахунку недонарахованої суддівської винагороди за період з 01.10.2024 по 31.12.2024.

З урахуванням вказаного, оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Вищого антикорупційного суду (код ЄРДПОУ 42836259, місцезнаходження: 01601, м. Київ, пр-т Берестейський, 41) про визнання протиправними дій, стягнення недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди - задовольнити.

Визнати протиправними дії Вищого антикорупційного суду (код ЄРДПОУ 42836259, місцезнаходження: 01601, м. Київ, пр-т Берестейський, 41) щодо нарахування та виплати судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) у період з 01.10.2024 року по 31.12.2024 року суддівської винагороди, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2 102 грн. 00 коп.

Стягнути з Вищого антикорупційного суду (код ЄРДПОУ 42836259, місцезнаходження: 01601, м. Київ, пр-т Берестейський, 41) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) недонараховану та невиплачену суддівську винагороду за період з 01.10.2024 року по 31.12.2024 року у розмірі 215 968 грн. 23 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.