Справа № 947/35284/24
Суддя: Калініченко Л. В.
Дата ухвалення: 2025-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2-а/947/24/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі у залі суду в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови №44 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП від 17 липня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

04.11.2024 до Київського районного суду міста надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови №44 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП від 17 липня 2024 року.

В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що він є військовозобов`язаним та перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 . 16.07.2024 року, як вказує позивач, його, із застосуванням фізичної сили, було примусово доставлено до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 , де у наполегливій формі, із застосуванням погроз, було запропоновано пройти огляд військово-лікарською комісією з метою встановлення ступеню придатності для проходження військової служби. У зв`язку із відсутністю при собі медичних документів, враховуючи отримання напередодні тілесних ушкоджень, приймаючи до уваги перебування на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивач як вказує, ним на ім`я керівника ІНФОРМАЦІЯ_5 було подано письмову заяву про зазначення причин не проходження ВЛК у даний час. Після написання вказаної заяви та тривалого психологічного тиску, як вказує позивач його було відпущено з ІНФОРМАЦІЯ_5 . В подальшому, 18.10.2024 року через засоби поштового зв`язку ним отримано постанову державного виконавця Малиновського районного відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відкриття виконавчого провадження ВП №76207073 від 04.10.2024 року, з примусового виконання постанови №44 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП від 17 липня 2024 року, після чого позивач дізнався, що 17.07.2024 року відносно нього було здійснено розгляд справи про адміністративне правопорушення та його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, за наслідком відмови від проходження ВЛК.

Позивач вважаючи вказану постанову необґрунтованою та протиправною, з посиланням на відсутність вини в своїх діях, звернувся до суду з даним позовом.

Одночасно з позовом, позивачем було заявлено вимогу про поновлення процесуального строку на звернення до суду з даним позовом, з посиланням на винесення постанови за його відсутності, не отримання у встановленому законом порядку, про яку в свою чергу позивач дізнався лише після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, адміністративну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси Калініченко Л.В. від 08.11.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови №44 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП від 17 липня 2024 року визнано такою, що відповідає вимогам статей 160, 161 КАС України, підсудна Київському районному суду міста Одеси, за наслідком чого її прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання, з повідомленням сторін по справі.

В ухвалі суду, відповідачеві встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 162 КАС України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

Роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами у справі (ч. 6 ст. 162 КАС України).

Роз`яснено, що у разі неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин, у відповідності до ч.4 ст. 159 КАС України, може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Роз`яснено учасникам справи, що надання доказів відбувається в порядку ст. 79 КАС України, а витребування доказів згідно ст. 80 КАС України.

Повідомлено відповідача про наявність в суді копії позовної заяви із додатками по даній справі, які підлягають йому врученню як стороні, та про можливість їх отримати лише безпосередньо у суді відповідно до п.12 ч.9 ст.171 КАС України.

Додатково суд зазначає, що відповідна копія позовної заяви з додатками, наявна у скановій електронній формі в Електронному суді в межах справи №947/35284/24, доступ до якого має відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_6 , у якого наявний зареєстрований електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами.

Як вбачається, копія ухвали Київського районного суду міста Одеси від 08.11.2024 року про відкриття провадження по справі №947/35284/24, а також прикріплені до нього файли (у тому числі копія позовної заяви з додатками), було надіслано одержувачу - ІНФОРМАЦІЯ_1 в електронній формі до його електронного кабінету, які були доставлені 09.11.2024 року о 01:19:40, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного кабінету.

Частиною 6 статті 251 КАС України передбачено, що днем вручення судового рішення є зокрема день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Отже, починаючи з 09.11.2024 року відповідач належним чином повідомлений про відкрите судове провадження по справі №947/35284/24, як і про обов`язок з надання відзиву на позовну заяву.

14.11.2024 року до суду в електронній формі від представника відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи, на підставі якої 15.11.2024 року представником ІНФОРМАЦІЯ_1 було ознайомлено з матеріалами справи та отримано копію позовної заяви.

У п`ятнадцятиденний термін починаючи з дня ознайомлення з матеріалами справи, як і станом на 10.03.2025 року, до суду від відповідача не надходило відзиву на позовну заяву, як і будь-яких письмових пояснень у спростування заявлених вимог.

Однак, 22.11.2024 року до суду в електронній формі через систему «Електронний суд» надійшла заява від представника відповідача про залишення позову без розгляду, з підстав пропуску строку на звернення до суду з даним позовом.

01.01.2024 року та 14.01.2024 року від позивача надійшли заперечення на заяву про залишення позову без розгляду, з посиланням на безпідставність доводів відповідача, та не спростування відповідачем і не надання інших обставин, які спростовують його доводи викладені в обґрунтування пропуску строку з поважних причин, які прийняті судом за наслідком постановленого судового рішення про відкриття позовної заяви.

Суд зазначає, що у судове засідання призначене на 10.03.2025 року, сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Від позивача наявна в матеріалах справи заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача про причини неявки суд не повідомив.

Частинами 1, 9 статті 205 КАС України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Судом не встановлено підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 205 КАС України, за наслідком чого судом було ухвалено здійснити розгляд справи 10.03.2025 року у письмовому провадженні за відсутності сторін по справі, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Дослідивши подане до суду клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду, оглянувши матеріали справи, судом 10.03.2025 року судом за наслідком розгляду відповідного клопотання представника відповідача було ухвалено відмовити у його задоволенні, з підстав його необґрунтованості та не наданні будь-яких додаткових пояснень чи доказів, які б підтверджували отримання позивачем копії оскаржуваної постанови для розрахунку часу на її оскарження, ніж зазначений позивачем. За наслідком чого суд дійшов до висновку, що відповідачем не спростовані поважні причини пропущеного позивачем строку на звернення до суду з даним позовом.

Дослідивши усі докази наявні в матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , громадянин України, військовозобов`язаний, перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 .

16 липня 2024 року за наслідком доставлення до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_1 було складено і підписано заяву на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_8 про відмову від проходження ВЛК, з посиланням на те, що він 29.06.2024 року був побитий, за наслідком чого отримав багато численні травми, у зв`язку з чим погано себе почуває, на підтвердження чого має відповідні медичні документи, у тому числі про госпіталізацію до КНП «Міська клінічна лікарня №10», які не прийняті працівниками ІНФОРМАЦІЯ_5 до уваги.

Як вбачається, того ж дня 16 липня 2024 року командиром 2 відділення охорони 3 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_5 молодшим сержантом ОСОБА_2 було складено відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , протокол №44 про адміністративне правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУПАП.

У відповідності до вказаного протоколу, суть адміністративного правопорушення полягає у тому, що: 16.07.2024 року о 13 год. 37 хв. особа порушила вимоги частини першої-другої статті 17 Закону України «Про оборону України», абзац 4 пункту 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Встановлено порушення норм законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в частині не виконання конституційного обов`язку громадянина щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, невиконання військового обов`язку згідно із законодавством, відмова від проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

У даному протоколі наявне повідомлення про призначення розгляду справи про адміністративне правопорушення на 17.07.2024 року о 11 год. 00 хв.

Копія даного протоколу отримана ОСОБА_1 в день її складення, що підтверджується його підписом про отримання на копії протоколі наданій відповідачем. Також протокол містить підпис позивача на підтвердження роз`яснення йому змісту ст. 63 Конституції України, прав та обов`язків передбачених ст. 268 КУпАП, про обізнаність про дату, час і місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, на підтвердження викладення пояснень і заперечень на окремому аркуші.

Як вбачається, 17.07.2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_8 полковником ОСОБА_3 за наслідком розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, винесено постанову №44 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП від 17.07.2024 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в сумі 25500,00 грн.

У відповідності до вказаної постанови суть адміністративного правопорушення полягає у тому, що ОСОБА_1 порушив вимоги ч.1,2 ст.17 ЗУ «Про оборону України», абзац 4 пункту 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме: порушив норми законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в частині невиконання конституційного обов`язку громадянина щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, невиконання військового обов`язку згідно із законодавством, відмова від проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Розгляд вказаної справи про адміністративне правопорушення здійснювався за відсутності ОСОБА_1 , а надана відповідачем копія постанови №44 від 17.07.2024 року не містить підпису позивача про її отримання, однак на копії оскаржуваної постанови, наданої представником відповідача міститься напис про направлення копії постанови позивачу 19.07.2024 року.

Як вбачається, позивач ОСОБА_1 будучи не згодним з вищевказаними діями та рішенням відповідача, звернувся до суду з даним позовом.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КУпАП України, постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 288 КУпАП оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення здійснюється у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими КУпАП.

Статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом зокрема визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Так, статтею 254 КУпАП передбачено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

Як встановлено ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення. Під складом адміністративного правопорушення розуміється встановлена в адміністративно правових нормах відповідною статтею Особливої частини КУпАП сукупність ознак, які визначають громадську небезпечність, винність, протиправність вчинку, що призводить до застосування адміністративно правових санкцій. До складу правопорушення входять: об`єкт правопорушення; об`єктивна сторона правопорушення; суб`єкт правопорушення; суб`єктивна сторона правопорушення. Відсутність хоча б одного з елементів складу виключає правову відповідальність.

В свою чергу, згідно пункту 1 статті 247 КУпАП України, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

За визначенням ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, тощо.

Таким чином, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, встановлюються, зокрема, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, іншими визначеними законодавством доказами.

Статтею 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, саме відповідач зобов`язаний довести правомірність складання ним оскаржуваних постанов.

З урахуванням роз`яснення п.п. 4,7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1988 року "Про практику розгляду судами скарг на постанови у справах про адміністративні правопорушення" суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачено адміністративну відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку та обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного, строк оскарження постанови якщо оскаржувалася до вищестоящого органу обчисляється з наступного дня після прийняття цим органом рішення за скаргою.

Приймаючи викладене, виходячи з наданих до суду доказів, суд зазначає наступне.

Як вбачається, оспорювана постанова винесена за вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.3 ст. 210-1 КУпАП, суть якого полягає у порушенні позивачем вимог ч.1,2 ст.17 ЗУ «Про оборону України», абзац 4 пункту 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Положеннями ч. 1, 3 ст. 210-1 КУпАП передбачено, що порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію - тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Одночасно суд зазначає, що стаття 210 КУпАП містить примітку, що положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

Відповідно до абз.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993р. №3543-XII, особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014р., коли було оприлюднено Указ Президента України від 17.03.2014р. №303/2014 «Про часткову мобілізацію».

24.02.2022р. Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-ІХ, яким затверджено указ Президента України №64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України та діє на теперішній час.

Частинами 1,2 статті 17 Закону України «Про оборону України» передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Абзацом 4 пункту 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» врегульовано, що громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Спірна постанова містить визначення суті адміністративного правопорушення, яке полягає у відмові позивача від проходження військово-лікарської комісії.

Разом з тим, суд зазначає, що під час розгляду справи, відповідачем, як суб`єктом яким здійснено розгляд справи про адміністративне правопорушення відносно позивача та винесено спірну постанову про притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушенням вказаних норм законодавства, відповідальність за яке передбачена ч.3 ст. 210-1 КУпАП, не надавалось відзиву на позовну заяву, як і не висловлено жодної правової позиції щодо незгоди з доводами викладеними позивачем в обґрунтування позову по суті, крім заперечень проти строків звернення позивача до суду з даним позовом.

Крім того, суд зазначає, що з поданих до суду доказів вбачається, що оспорювана постанова була винесена за наслідком винесення протоколу №44 про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

Процедуру складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності врегульовано Інструкцією зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженою наказом Міністерства оборони №3 від 1.01.2024 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 5.01.2024 року за №36/41381.

Тобто, імперативно визначено чітку та послідовну процедуру розгляду справ про адміністративне правопорушення, порушення якої є підставою для визнання дій суб`єкта владних повноважень неправомірними, а відтак й для скасування його рішення про притягнення до відповідальності.

Вказані положення не є формальною вимогою, це важлива законодавча гарантія об`єктивного та справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, надана, зокрема, військовозобов`язаному для захисту своїх прав та інтересів від безпідставного притягнення до відповідальності.

Згідно із п. 3 Розділу ІІ Інструкції, у протоколі зазначається: дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягується до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативно-правовий акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, імена, по батькові (за наявності), адреси свідків (якщо вони є); пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Пунктом 4 Розділу ІІ вказаної Інструкції передбачено, що під час складання протоколу особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, уповноваженою особою, яка складає протокол, доводиться зміст статті 63 Конституції України та роз`яснюються права та обов`язки, передбачені статтею 268 КУпАП, про що робиться відмітка в протоколі та ставиться підпис особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Відповідно до п. 6 Розділу ІІ Інструкції, до протоколу про адміністративне правопорушення долучаються докази, що підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Докази, які долучаються до протоколу, повинні містити достовірну інформацію, відповідати вимогам законодавства та правилам діловодства. Обов`язок щодо збирання доказів та оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення покладається на уповноважену особу, яка складає протокол.

Пунктом 10 Розділу ІІ Інструкції врегульовано, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки відповідно до статті 283 КУпАП виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення (додаток 4) (далі - постанова).

Як вбачається, оспорювана постанова №44 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУПАП від 17.07.2024 року не містить жодних даних і інформації про докази на підставі яких встановлено порушення позивачем інкримінованого йому правопорушення.

Разом з тим, суд зазначає, що до клопотання про залишення позову без розгляду, відповідачем було надано до суду копію спірної справи про адміністративне правопорушення, з матеріалів справи якої вбачається, що під час встановлення порушення позивачем правил військового обліку з відмови від проходження військово-лікарської комісії, відповідач виходив зі складеної позивачем 16.07.2024 року заяви про відмову від її проходження. Будь-яких інших доказів на підтвердження вчинення позивачем інкримінованого йому адміністративного правопорушення, матеріали адміністративної справи не містять.

Суд зазначає, що згідно з пунктами 1, 3 частиною 1 статті 22 Закону України №3543-XII, громадяни зобов`язані, у тому числі:

- з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду;

- проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу в.

Пунктами 49, 54 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, від 16.05.2024 року за №560 (надалі - Порядок) передбачено, що у період проведення мобілізації (крім цільової) уповноважені представники територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейські, а також представники Держприкордонслужби мають право вимагати у громадян чоловічої статі віком від 18 до 60 років військово-обліковий документ (військово-обліковий документ в електронній формі) разом з документом, що посвідчує особу.

У разі встановлення, що громадянин порушує правила військового обліку, визначені Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. № 1487 (Офіційний вісник України, 2023 р., № 5, ст. 409), або Законом України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, виявлення розбіжностей військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів старший групи оповіщення пропонує резервісту або військовозобов`язаному (крім резервістів та військовозобов`язаних СБУ та розвідувальних органів) прослідувати до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік, проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів. Із зазначеною метою громадянину оформляється та вручається повістка.

У разі відмови резервіста або військовозобов`язаного від отримання повістки представником, який уповноважений вручати повістки, складається акт відмови від отримання повістки, який підписується не менш як двома членами групи оповіщення. Акт відмови від отримання повістки оголошується громадянину.

Акт відмови від отримання повістки подається керівнику районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки для вжиття заходів до притягнення правопорушника до адміністративної відповідальності.

Акт відмови від отримання повістки реєструється в районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.

У разі відмови прослідувати до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки поліцейський, який входить до складу групи оповіщення, проводить адміністративне затримання та доставлення громадянина до такого центру на підставі статей 261 і 262 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що позивачеві вручалась повістка для проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби, та останній відмовлявся від її отримання, відповідачем до суду не надано.

Суд зазначає, що пунктами 70-71 вказаного Порядку №560 передбачено, що порядок проведення медичного огляду резервістів та військовозобов`язаних, персональний склад військово-лікарських комісій, порядок їх роботи визначаються у порядку, встановленому Міноборони.

Медичний огляд резервістів та військовозобов`язаних може проводитися у закладах охорони здоров`я, що мають відповідний договір із НСЗУ за програмою державних гарантій медичного обслуговування населення на відповідний рік.

Разом з тим, згідно з пунктом 72 Порядку, рішення щодо придатності резервіста та військовозобов`язаного для проходження військової служби за станом здоров`я визначається військово-лікарською комісією при районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.

У разі незгоди громадянина з рішенням військово-лікарської комісії при районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки на підставі його заяви громадянин направляється для проходження військово-лікарської комісії при обласному (Київському та Севастопольському

Відповідно до пункту 74 Порядку, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, резервістам та військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11.

При цьому особам віком до 45 років видається направлення щодо визначення їх придатності до проходження військової служби у десантно-штурмових військах, силах спеціальних операцій, морській піхоті.

Направлення реєструється в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 та видається резервісту та військовозобов`язаному під особистий підпис.

Під час вручення направлення резервістам та військовозобов`язаним під особистий підпис доводяться вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду.

Вказане також передбачено пунктом 3.1 глави 3 Розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра Оборони України 14.08.2008 №402, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, яким визначено, що медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням керівників ТЦК та СП ВЛК ТЦК та СП на збірних пунктах районних (міських) ТЦК та СП або за місцем провадження медичної практики у закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності лікарями, які включаються до складу ВЛК ТЦК та СП.

Однак, відповідачем не надано до суду жодних належних доказів на підтвердження того, що відносно позивача виносилось керівником ІНФОРМАЦІЯ_5 рішення щодо проходження ОСОБА_1 медичного огляду військовозобов`язаного для проходження військової служби та на підставі відповідного рішення ІНФОРМАЦІЯ_9 видавалось на ім`я ОСОБА_1 відповідне направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11 Порядку від 16.05.2024 року за №560, як і доказів, що відповідне направлення було зареєстровано в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 та видавалось резервісту та військовозобов`язаному під особистий підпис.

Також, надана до суду заява складена ОСОБА_1 від 16.07.2024 року не містить інформації і доказів, що останнім було здійснено відмова від проходження військово-лікарської комісії за наслідком дотриманого відповідачем порядку з прийняття відповідного рішення та вручення позивачеві направлення для її проходження.

Отже, доказів, що ОСОБА_1 вручалось під підпис відповідне направлення, відповідачем до суду не надано, а відтак не доведено підстави для проходження ОСОБА_1 відповідного медичного огляду військово-лікарською комісією, від якого як вказує відповідач ОСОБА_1 відмовився, що свідчить про недотримання процедури направлення позивача на відповідний огляд, а також порушення процедури під час складення протоколу №44 від 16.07.2024 року.

Отже, відповідачем не надано до суду належних доказів на підтвердження наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, які слугували підставою для розгляду відповідної справи про адміністративне правопорушення та винесення спірної постанови.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 9 та статті 10 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Тобто адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

Відповідно до положень статті 251 КУпАП посадова особа у визначеному законом порядку встановлює винність особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Зазначене гарантується статтею 62 Конституції України.

При цьому, ЄСПЛ у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Таким чином, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Приймаючи викладене, суд зазначає, що вчинення позивачем адміністративного правопорушення в даній справі, не підтверджується належними доказами.

Згідно з ч. 1ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 8 Конституції України,ст. 6 КАС України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року).

Однак, статтю 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року).

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 3 ст. 286 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Також відповідно до ст. 293 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обгрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу; 4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. Якщо буде встановлено, що постанову винесено органом (посадовою особою), неправомочним вирішувати цю справу, то така постанова скасовується і справа надсилається на розгляд компетентного органу (посадової особи).

Враховуючи викладене, скасування постанови та направлення справи на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи) можливе лише тоді, коли оскаржена постанова винесена органом (посадовою особою), неправомочним вирішувати цю справу.

В даному ж випадку постанова винесена органом (посадовою особою), правомочним вирішувати цю справу, тому відсутні підстави для направлення справи на новий розгляд.

Враховуючи вищевикладене в цілому, оскільки відповідачем не спростовані доводи позивача, не доведено правомірність винесеного оскаржуваного рішення, не доведено викладенні в постанові обставини, не доведено належними доказами факт вчинення позивачем порушення правил військового обліку, за що останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КпАП України, а відтак не підтверджено вчинення позивачем адміністративного правопорушення, суд вважає позов ОСОБА_1 обґрунтованим та підлягаючим задоволенню, за наслідком чого в межах положень ст.286 КАС України суд вважає достатніми підстави для скасування спірної постанови №44 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП від 17.07.2024 року, а справу про адміністративне правопорушення відносно позивача за ч.3 ст. 210-1 КУпАП підлягаючою закриттю.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Приймаючи викладене, оскільки позов позивача підлягає до задоволення, за пред`явлення якого позивачем сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн., у відповідності до положень ч.1 ст.139 КАС України, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі - ІНФОРМАЦІЯ_3 , підлягають витрати з відшкодування сплаченого судового збору в сумі 1211,20 грн.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст. 7, 9, 210-1, 235, 245-249, 251-252, 254-257, 268, 276-279, 280-282, 283-291 КУпАП, ст. 2, 22, 72, 73, 75-77, 132, 134, 139, 242-246, 250-251, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_3 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), про визнання протиправною та скасування постанови №44 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП від 17 липня 2024 року задовольнити.

Cкасувати постанову №44 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП від 17 липня 2024 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в сумі 25500,00 грн.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП України відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , у відшкодування витрат зі сплати судового збору 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання в порядку передбаченому статтею 297 КАС України апеляційної скарги на рішення протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Повний текст рішення суду складено 10.03.2025 року.

Головуючий Л. В. Калініченко