Справа № 521/19195/24
Суддя: Сегеда О. М.
Дата ухвалення: 2025-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. №2-а/521/37/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Сегеди О.М.,

при секретарі Замниборщ А.С.,

за участі:

представника позивача Софронкової Н.О.,

представника відповідача Крікунової С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі в порядку спрощеного позовного провадження справу адміністративної юрисдикції за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської митниці про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил №0896/50000/24 від 31 жовтня 2024 року,

встановив:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Одеської митниці, посилаючись на те, що 31 жовтня 2024 року заступником начальника Одеської митниці відносно нього було винесено постанову у справі про порушення митних правил №0896/50000/24, якою його, ОСОБА_1 , було визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч.1 ст. 471 МК України, з накладанням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 % суми що перевищує дозволену законодавством України для переміщення валютних цінностей, що становить 1117031,52 грн.

Зазначив, що з змісту постанови вбачається, що інформація про скоєння ним правопорушення надійшла після опрацювання інформації та документів, отриманих від митних органів Румунії. Саме правопорушення начебтно було скоєне ним при перетині кордону 23 квітня 2024 року, тобто більш ніж за шість місяців до винесення постанови Одеською митницею 31 жовтня 2024 року.

З змісту постанови Одеської митниці вбачається, що його вина підтверджується витягом із АСМО «Інспектор» щодо факту недекладування ним валютних ціностей митному органу України.

Вважає, що лист митних органів Румунії не є беззаперечним доказом, який підтверджує його вину у справі про порушення митних правил та не доводить наявності події такого правопорушення, оскільки вказана інформація підтверджує лише факт декларування грошових коштів, однак, жодним чином не підтверджує переміщення цих коштів через митний кордон України.

Крім того, лист митних органів Румунії не може вважатися належним доказом, оскільки він перекладений неофіційно на українську мову людиною, лінгвістична освіта якої чи навіть професійні лінгвістичні навички невідомі. Судова практика з цього приводу повністю склалася на користь обвинуваченої особи. Недопустимість доказів у вигляді неофіційного перекладу документів, які лягли в основу притягнення його до адміністративної відповідальності, знайши своє вираження у чисельній судовій практиці України.

Стверджував, що він не був присутнім при розгляді митної справи, не знав про наявність такої справи, а дізнався лише після отримання постанови Одеської митниці на пошті 14 листопада 2024 року.

Згідно з Правилами надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270 (далі-Правила) доказом направлення адресату кореспонденції є оригінал розрахункового документу (оригінал поштової квитанції чи фінансового чека), виданий відправникові пошштового відправлення.

Відповідно до п.19 Правил внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю можуть прийматися для пересилання зописом вкладення та/або з післяплатою.

Пунктом 61 Правил встановлено, що у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладепння бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і поставити відбиток календароного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення.

Отже, відповідно до вищевказаних документів, належним доказом направлення поштової кореспонденції є оригінали фіскального чеку (квитанції) та опису вкладення, в якому зазначені: повне найменування адресата, його поштова адреса та поіменний перелік документів, що надсилається на його адресу.

Зазначив, що поштовий реєстр сам по собі не є доказом відправлення поштової кореспонденції, а реєстр відправлень, який був наданий Одеською митницею, взагалі не містить штампу поштового відділення з вказанням дати відправлення.

Дані обставини свідчать про те, що Одеська митниця не направляла йому запрошення на розгляд його справи до Одеської митниці.

Також зазначив, що на момент притягнення його до адміністративної відповідальності пройшло близько семи місяців, хоча відповідно до ст.38 КУпАП, строк притягнення до адміністративної відповідальності складає два місяці з моменту вчинення проступку.

Вказував, що норма про те, що адміністративне стягнення може бути накладене митницею не пізніше, ніж 6 місяців з моменту виявлення правопорушення (ст. 467 МК України), не може бути застосована, оскільки Одеською митницею не зазначено, яким чином та якою датою було викладено лист Румунської митниці, на підставі якого Одеська митниця притягнула його до адміністративної відповідальності.

Зазначив, що відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу, в зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставах і в порядку встановлених законом. Провадження в справах про адміністративне правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

В силу принципу презумпції невинуватості, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

За його думкою, всі встановлені у сукупності факти викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації.

Посилаючись на порушення своїх прав, а також на те, що постанова, якою його визнано винним у порушенні митних правил, прийнята контролюючим органом із порушенням вимог Митного кодексу України є неправомірною та незаконною, позивач просив суд визнати противоправною та скасувати постанову Одеської митниці у справі про порушення митних правил №0896/50000/24, якою його, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч.1 ст. 471 МК України, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 20 % суми, що перевищує дозволену законодавством України для переміщення валютних цінностей без письмового декларування, що на день вчинення порушення становить 1117031,52 грн.

Ухвалою суду від 29 листопада 2024 року ОСОБА_1 було поновлено строк звернення до суду з адміністративним позовом, відкрито провадження по справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання, витребувано з Одеської митниці належним чином завірену копію адміністративної справи № 0896/50000/24, за результатом розгляду якої винесено постанову від 31 жовтня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності (а.с. 24-25).

Представник позивача, діюча на підставі ордерів від 14 листопада 2024 року в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити, раніше надала до суду додаткові тезові пояснення (а.с. 11,12,13, 90-91).

Представник Одеської митниці, діюча на підставі довіреності від 08 липня 2024 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні. Раніше надала відзив на позов, заперечення та додаткові пояснення у справі, в яких просила суд винести рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 63-68,69,112-113,122).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 286 КАС України, адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 3 КАС України порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з врахуванням процесуальних особливостей адміністративного судочинства, доведення факту неправомірності дій позивача, покладається на відповідача.

Згідно ст. 6 КАС України суд, при вирішенні справи керується, принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом встановлено, що 31 жовтня 2024 року Одеською митницею в особі заступника начальника Одеської митниці Забавського Д.О. на підставі протоколу про порушення митних правил № 0896/50000/24 від 04 вересня 2024 року було винесено постанову у справі про порушення митних правил №0896/50000/24, за якою громадянина ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 471 МК України та накладено адміністративне стягнення відповідно до санкції статті у вигляді штрафу розміром 20 відсотків суми, що перевищує дозволену законодавством України для переміщення валютних цінностей без письмового декларування, що на день вчинення порушення становить 1117031,52 грн. (а.с.33-36,55-59).

Встановлено, що 16 серпня 2024 року Одеською митницею за вхідним номером 22829/4 отримано лист Департаменту міжнародної взаємодії Держмитслужби від 15 серпня 2024 року №26-03/26-04/7/1842, щодо отриманої часткової відповіді митних органів Румунії на запит стосовно надання адміністративної допомоги у проведенні перевірки дотримання законодавства України з питань митної справи при вивезенні за межі митної території України готівкових валютних коштів у великих об`ємах громадянами, що прямували з України до Румунії через пункт пропуску «Орлівка - Ісакча» Одеської митниці протягом 2023-2024 років (а.с.39).

З змісту інформації митних органів Румунії та даних «Електронного журналу пасажирського пункту пропуску» АСМО «Інспектор» вбачається, що 23 квітня 2024 року громадянин України ОСОБА_1 прослідував через митний кордон України, прямуючи з України в Румунію по каналу руху «зелений коридор» через пункт пропуску «Орлівка-Ісакча» митного поста «Придунайський» Одеської митниці, на транспортному засобі марки «ВМW Х6», номер кузову № НОМЕР_1 , р.н. номер НОМЕР_2 , країна реєстрації Україна (а.с.37).

За результатами опрацювання інформації та документів, отриманих від митних органів Румунії було встановлено, що 23 квітня 2024 року ОСОБА_1 відповідно до митної декларації від 23 квітня 2024року № 60 задекларував митним органам Румунії іноземну валюту в сумі 142000,00 євро (а.с. 42-44,45-47).

З змісту інформації модуля «Облік валютних цінностей» АСМО «Інспектор», відомості щодо декларування громадянином України ОСОБА_1 валютних цінностей митному органу України у зазначену дату відсутні.

Документи, що підтверджують зняття готівки ОСОБА_1 з власних рахунків у банках (фінансових установах) на суму, що перевищує еквівалент 10000,00 євро, митним органам України надано не було.

Встановлено, що 04 вересня 2024 року на підставі ст. ст. 459, 494 МК України посадовою особою митниці у відношенні ОСОБА_1 було складено протокол про порушення митних правил № 0896/50000/24 від 04 вересня 2024 року за ознаками ч. 1 ст. 471 МК України (а.с.33-36).

З змісту вищевказаного протоколу вбачається, що 16 серпня 2024 року Держмитслужба з листа митних органів Румунії дізналася про порушення позивачем митних правил.

З постанови у справі про порушення митних правил №0896/50000/24 від 31 жовтня 2024 року вбачається, що вина позивача підтверджується витягом із АСМО «Інспектор» щодо факту недекларування позивачем валютних цінностей митному органу України.

Частиною першою ст. 467 МК України визначено, що якщо справи про порушення митних правил відповідно до ст.522 цього Кодексу розглядаються митними органами або судами (суддями), адміністративне стягнення за порушення митних правил може бути накладено не пізніше ніж через шість місяців з дня виявлення правопорушення. Строк накладення адміністративних стягнень у справах про порушення митних правил зупиняється на час розгляду таких справ судом.

Відповідно до ч.1 ст. 491 МК України підставами для порушення справи про порушення митних правил є: 1) безпосереднє виявлення посадовими особами митного органу порушення митних правил; 2) офіційні письмові повідомлення про вчинення особою порушення митних правил, отримані від правоохоронних органів, а також органів, що проводять заходи офіційного контролю; 3) офіційні письмові повідомлення про вчинення порушення митних правил, отримані від митних та правоохоронних органів іноземних держав, а також від міжнародних організацій.

Згідно із ст. 558 МК України правоохоронні органи зобов`язані письмово повідомляти митні органи про виявлені ними порушення митних правил або контрабанду.

Частиною 5 ст. 2 КУпАП визначено, що питання щодо адміністративної відповідальності за порушення митних правил регулюються Митним кодексом України.

Встановлено, що адміністративне стягнення за вищевказане порушення митних правил накладено на позивача оскаржуваною постановою 31 жовтня 2024 року, тобто в межах встановленого ст. 467 МК України шестимісячного строку з дня виявлення такого порушення митними органами.

Відповідно до ст. 471 МК України відповідальність настає за порушення встановленого цим Кодексом у порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто переміщення через митний кордон України особою, яка формою проходження митного контролю обрала проходження (проїзд) через «зелений коридор», товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, або товарів в обсягах, що перевищують неоподатковану норму переміщення через митний кордон України.

Об`єктивна сторона правопорушення за ст.471 МК України полягає в недекларуванні валюти (національної, іноземної), що перевищує еквівалент 10000,00 євро, при проходженні митного контролю в зеленому коридорі, тобто в зоні спрощеного митного контролю.

Частиною 4 ст. 366 МК України визначено, що громадянин самостійно обирає відповідний канал («зелений коридор» або «червоний коридор») для проходження митного контролю за двоканальною системою.

Обрання «зеленого коридору» вважається заявою громадянина про те, що переміщувані ним через митний кордон України товари не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підпадають під встановлені заборони та/або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території та свідчить про факти, що мають юридичне значення.

Громадяни, які проходять (проїжджають) через «зелений коридор», звільняються від подання письмової митної декларації. Звільнення від подання письмової митної декларації не означає звільнення від обов`язкового дотримання порядку переміщення товарів через митний кордон України.

Суд враховує той факт, що при обранні позивачем зони спрощеного митного контролю («зеленого коридору») під час перетину кордону України мала місце ситуація, яка трапилась в країні, а саме, тривало повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, та велика кількість осіб перетинали митний кордон, тому на митницях країни застосовувались ненормовані правила перетину кордону.

Відповідно до ч.3 ст. 197 МК України переміщення валюти України, іноземної валюти, банківських металів через митний кордон України здійснюється з урахуванням вимог Закону України «Про валюту і валютні операції».

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про валюту і валютні операції» визначено, що транскордонне переміщення фізичними особами валютних цінностей у сумі, що дорівнює або перевищує еквівалент 10 тисяч євро за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України на день переміщення через митний кордон України, підлягає письмовому декларуванню центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Частиною третьої цієї статті закону передбачено, що порядок транскордонного переміщення валютних цінностей суб`єктами валютних операцій і уповноваженими установами визначається Національним банком України з урахуванням норм частини першої цієї статті.

Згідно п.6 Положення про транскордонне переміщення валютних цінностей, затвердженого постановою Правління НБУ від 02 січня 2019 року № 3 фізична особа ввозить в Україну та вивозить за межі України готівкову валюту і банківські метали в сумі/вартістю, що дорівнює або перевищує в еквіваленті 10000,00 євро, за умови її письмового декларування митному органу в повному обсязі.

Відповідно до п.8 Положення про митні декларації, затвердженого постановою КМУ від 21 травня 2012 р. № 450 із змінами внесеними постановою КМУ від 27 лютого 2019 р. № 203 для декларування транскордонного переміщення фізичними особами валюти України, іноземної валюти та банківських металів у сумі, що дорівнює або перевищує еквівалент 10 тисяч євро, а також для письмового декларування фізичними особами платіжних документів та цінних паперів (акцій, облігацій, купонів до них, векселів (тратт), боргових розписок, акредитивів, чеків, банківських наказів, депозитних сертифікатів, інших фінансових та банківських документів), виражених у валюті України, в іноземній валюті або банківських металах, сумарна фактурна вартість яких перевищує суму, встановлену Митним кодексом України для письмового декларування товарів, що переміщуються громадянами, використовується декларація, зазначена в абзаці шостому пункту 2 цього Положення.

Пунктом 18 Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті, затвердженого постановою правління НБУ від 02 січня 2019 року № 5, встановлено, що фізичні особи резиденти здійснюють валютні операції з транскордонного переміщення валютних цінностей шляхом їх вивезення/ пересилання за межі України в загальній сумі, що перевищує на день вивезення/ пересилання в еквіваленті 10000,00 євро, на підставі документів, що підтверджують зняття цією фізичною особою готівки з власних рахунків у банках і квитанції про здійснення валютно-обмінної операції з цією готівкою (у разі здійснення такої операції) виключно на ту суму, що перевищує на день вивезення/пересилання в еквіваленті 10000,00 євро.

Таким чином, запровадження в Україні обмежень щодо вільного транскордонного переміщення валютних цінностей на суму понад 10000,00 євро без їх письмового декларування є частиною програми фінансового моніторингу та заходом валютного контролю, направленим на забезпечення економічної безпеки країни, а також запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Відповідно до ч. 1 ст. 471 МК України недекларування валютних цінностей, що переміщуються громадянами через митний кордон України, в сумі, що перевищує дозволену законодавством України для їх переміщення без письмового декларування, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі 20 відсотків суми, що перевищує дозволену законодавством України для переміщення валютних цінностей без письмового декларування, згідно з офіційним курсом Національного банку України на день вчинення порушення митних правил.

Примітка до ст. 471 МК України визначає, що недекларуванням у цій статті вважається незаявлення громадянином за встановленою формою точних та достовірних відомостей, перелік яких визначений цим Кодексом, про товари, які переміщуються (пересилаються) таким громадянином через митний кордон України (у тому числі при проходженні (проїзді) ним каналом, позначеним символами зеленого кольору («зелений коридор»).

За приписами ч. 1 ст. 257 МК України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.

Декларант зобов`язаний, зокрема, здійснити декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом; надати митному органу передбачені законодавством документи і відомості, необхідні для виконання митних формальностей (ч. 1 ст. 266 МК України).

Згідно із ч. 1 ст. 458 МК України порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 486 МК України завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.

Стаття 489 МК України закріплює, що посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 495 МК України доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються:1) протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів; 2) поясненнями свідків; 3) поясненнями особи, яка притягується до відповідальності; 4) висновком експерта; 5) іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією, у тому числі тими, що перебувають в електронному вигляді, а також товарами - безпосередніми предметами порушення митних правил, товарами із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю, транспортними засобами, що використовувалися для переміщення безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України.

Згідно ч. 2 ст. 486 МК України провадження у справі про порушення митних правил включає в себе виконання процесуальних дій, зазначених у ст. 508 цього Кодексу, розгляд справи, винесення постанови та її перегляд у зв`язку з оскарженням.

Відповідно до ст. 523 МК України від імені митниць справи про порушення митних правил розглядаються керівниками цих митниць або їх заступниками, а від імені центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, - посадовими особами, уповноваженими на це відповідно до посадових інструкцій, або іншими особами, уповноваженими на це керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику.

Судом встановлено, що розгляд матеріалів справи про порушення митних правил, за ознаками вчиненого позивачем порушення митних правил, передбаченого ч. 1 ст. 471 МК України проведено, а постанову від 31 жовтня 2024 року №0896/50000/24 прийнято заступником начальника Одеської митниці Забавським Д.О.

Таким чином, розгляд справи про порушення митних прави та прийняття оскаржуваної постанови відбулося уповноваженим суб`єктом.

Відповідно до ст. 498 МК України особи, які притягуються до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, та власники товарів, транспортних засобів, зазначених у п. 3 ст. 461 цього Кодексу (заінтересовані особи), під час розгляду справи про порушення митних правил у митному органі або суді мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, одержувати копії рішень, постанов та інших документів, що є у справі, бути присутніми під час розгляду справи у митному органі та брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у їх дослідженні, заявляти клопотання та відводи, під час розгляду справи користуватися юридичною допомогою захисника, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, давати усні і письмові пояснення, подавати свої доводи, міркування та заперечення, оскаржувати постанови митного органу, суду (судді), а також користуватися іншими правами, наданими їм законом. Зазначені в цій статті особи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами.

Згідно ст. 508 МК України у справі про порушення митних правил процесуальні дії проводяться з метою отримання доказів, необхідних для правильного вирішення цієї справи.

До процесуальних дій належать: 1) складення протоколу про порушення митних правил; 2) опитування осіб, які притягаються до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, свідків, інших осіб; 3) витребування документів, необхідних для провадження у справі про порушення митних правил, або належним чином завірених їх копій чи витягів з них; 4) тимчасове вилучення товарів, транспортних засобів, зазначених у пункті 3 статті 461 цього Кодексу, та документів на них; 5) митне обстеження; 6) пред`явлення товарів, транспортних засобів і документів для впізнання; 7) експертиза; 8) взяття проб та зразків для проведення дослідження (аналізу, експертизи).

Відповідно до ст. 488 МК України провадження у справі про порушення митних правил вважається розпочатим з моменту складення протоколу про порушення митних правил.

Частинами 9, 10 ст. 494 МК України передбачено, що якщо при складенні протоколу особа, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, не була присутня, до протоколу вноситься відповідний запис, який підписується посадовою особою митного органу, яка склала протокол, та свідками, якщо вони є, після чого один примірник протягом трьох робочих днів надсилається особі, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, за повідомленою нею або наявною в митних органах адресою (місце проживання або фактичного перебування).

Протокол вважається врученим у тому числі у разі, якщо особа, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, не перебувала за повідомленою нею або наявною в митних органах адресою або місце проживання чи фактичного перебування, повідомлене такою особою, є недостовірним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 526 МК України справа про порушення митних правил розглядається в присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за це правопорушення, та/або її представника.

Про час та місце розгляду справи про порушення митних правил митним органом цей орган інформує особу, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, поштовим відправленням з повідомленням про вручення, якщо це не було зроблено під час вручення зазначеній особі копії протоколу про порушення митних правил.

Справа про порушення митних правил може бути розглянута за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за це правопорушення, лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про перенесення розгляду справи.

Судом встановлено, що позивач не повідомлявся відповідачем про надання пояснень та прийняття участі у складанні протоколу про порушення митних правил.

В свою чергу, обов`язковою умовою для розгляду справи про адміністративне стягнення за відсутності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, є наявність даних про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи.

Як вбачається з оскаржуваної постанови від 31 жовтня 2024 року №0896/50000/24 позивач, як особа, яка притягалася до адміністративної відповідальності був відсутній при розгляді справи.

Отже, належних доказів ознайомлення або отримання позивачем протоколу у справі про адміністративне правопорушення від 04 вересня 2024 року або повідомлення станом на час винесення посадовими особами Одеської митниці постанови від 31 жовтня 2024 року №0896/50000/24 у справі про адміністративне правопорушення, що б свідчило про належне сповіщення позивача про дату і місце розгляду справи про порушення митних правил відповідачем до суду не надано.

Таким чином, суд вважає, що твердженням позивача, що в справі відсутні достовірні докази того, що митниця у встановленому порядку направляла на його кореспонденцію відповідають дійсності.

Згідно з Правилами надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270 (далі-Правила) доказом направлення адресату кореспонденції є оригінал розрахункового документу (оригінал поштової квитанції чи фінансового чека), виданий відправникові пошштового відправлення.

Відповідно до п.19 Правил внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю можуть прийматися для пересилання зописом вкладення та/або з післяплатою.

Пунктом 61 Правил встановлено, що у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладепння бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і поставити відбиток календароного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення.

Належним доказом направлення поштової кореспонденції є оригінали фіскального чеку (квитанції) та опису вкладення, в якому назначені: повне найменування адресата, його поштова адреса та поіменний перелік документів, що надсилається на його адресу. Реєстр відправлень, який був наданий Одеською митницею до суду, не містить штампу поштового відділення з вказанням дати відправлення.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що справа про порушення митних правил була розглянута за відсутності позивача ОСОБА_1 , який притягався до відповідальності, без належного своєчасного вручення йому протоколу та сповіщення про дату, час та місце розгляду справи, тобто, з порушенням вимог, встановлених ст. 498 МК України, а тому постанова у справі про адміністративне правопорушення від 31 жовтня 2024 року №0896/50000/24 є протиправною.

Крім цього, протиправним та недоведеним є висновок митного органу про порушення позивачем митних правил, який ґрунтується з отриманої інформації на підставі листа митних органів Румунії, та не може бути підставою для складання протоколу про порушення митних правил і розглядатися як доказ вини особи.

Про відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_1 у порушенні митних правил, передбачених ч. 1 ст. 471 МК України, свідчить і той факт, що долучені до матеріалів справи документи, які надійшли від митних органів Румунії, не містять їх офіційного перекладу на державну мову, в тому числі з урахуванням положень, передбачених ст. 503 МК України про те, що перекладачем може бути посадова особа митного органу, оскільки в будь-якому разі такою особою не може бути особа, яка складала у цій справі протокол про порушення митних правил та за відсутності у справі документу, який підтверджує володіння цією особою мовою, знання якої необхідне для здійснення перекладу.

Розгляд справи без наявності офіційного перекладу документу фактично привели до того, що відповідач вирішив адміністративну справу на підставі недопустимого доказу.

Верховний Суд у постанові від 24 липня 2024 року у справі 521/15479/21 визначив, що суд та інші органи не мають права перебирати на себе обов`язки перекладача, користуватися його правами й нести відповідальність.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Посилання представника відповідача на наявність в матеріалах справи копії митної декларації позивача, як додатка, отриманого разом з листом від митних органів Румунії суд оцінює критично, оскільки судам необхідно врахувати, що документи, складені нерезидентами, які подаються сторонами як докази, мають прийматися судами з огляду на їх допустимість після їх легалізації у встановленому законодавством України порядку. Такі висновки викладені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2020 року у справі № 910/14949/18, від 17 серпня 2021року у справі № 910/14949/18.

До письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат».

Верховний Суд у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 910/4473/17 зазначив, що пунктом 2.1. глави 8 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, визначено, якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус за правилами, передбаченими цим Порядком.

Таким чином, наявні у справі докази, які безпосередньо досліджені в судовому засіданні, не підтверджують факт скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 471 МК України через їх недостатність та недопустимість, оскільки вони зібрані з порушеннями.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Згідно зі ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, зокрема, відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Отже, з врахуванням процесуальних особливостей адміністративного судочинства, доведення факту неправомірності дій позивача, покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності

За змістом частини першої ст. 9 та ст. 10 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачена адміністративна відповідальність. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

У відповідності до ч. 1 ст. 486 МК України, завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.

Згідно ст. 489 МК України, посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 529 МК України, постанова митниці у справі про порушення митних правил може бути оскаржена до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, або до місцевого загального суду як адміністративного суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

На підставі ч. 6 ст. 530 МК України, перевірка законності та обґрунтованості постанови у справі про порушення митних правил судом здійснюється у порядку, встановленому КАС України.

Відповідно до ст. 531 МК України підставами для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил є, в тому числі, відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил; необ`єктивність або неповнота провадження у справі або необ`єктивність її розгляду; невідповідність викладених у постанові висновків фактичним обставинам справи; обмеження прав учасників провадження у справі про порушення митних правил та її розгляду; неправильна або неповна кваліфікація вчиненого правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, при цьому права громадян не можуть бути скасовані.

У відповідності до ч. 1 ст. 5 КАС встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Статтею 7 КУпАП встановлено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, N 303А, п. 2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин суд дійшов висновку про недоведеність вини позивача у вчиненні порушення митних правил, тому постанову Одеської митниці Державної митної служби України від 31 жовтня 2024 року № 0896/50000/24 слід скасувати та закрити провадження у справі про порушення митних правил.

Керуючись ст. ст. 2, 5 - 9, 72 - 77, 90, 210, 243-246, 250, 251, 286 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської митниці про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил №0896/50000/24 від 31 жовтня 2024 року задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Одеської митниці від 31 жовтня 2024 року у справі про порушення митних правил № 0896/50000/24, якою ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого за ч.1 ст.471 Митного кодексу України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1117031 (один мільйон сто сімнадцять тисяч тридцять одна) гривня 52 копійки, провадження у справі про порушення митних правил закрити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до П`ятого адміністративного апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 10 березня 2025 року.

Суддя: О.М. Сегеда