Справа № 420/8921/23
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2025-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8921/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2025 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Василяки Д.К.,

за участі: секретаря судового засідання Рудого В.А.,

позивач не з`явився

представник відповідача не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Одеській області (вул. Балківська, 12-В, м.Одеса, 65110, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління державного агентства Меліорації та рибного господарства у Одеській області в якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ Управління державного агентства Меліорації та рибного господарства у Одеській області, № 45-О від 23 березня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновити ОСОБА_1 на роботі в Управління державного агентства Меліорації та рибного господарства у Одеській області з 25.03.2023 на посаді головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль»;

стягнути з Управління державного агентства Меліорації та рибного господарства у Одеській області на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу;

стягнути з Управління державного агентства Меліорації та рибного господарства у Одеській області на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.;

допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль» Управління державного агентства Меліорації та рибного господарства у Одеській області та стягнення з Управління державного агентства Меліорації та рибного господарства у Одеській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 22 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся за медичною допомогою до сімейного лікаря, Комунального некомерційного підприємства «Яськівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Яськівської сільської ради Одеського району Одеської області. В той же день 22 березня 2023 року сімейним лікарем був відкритий лікарняний, який став підставою для звільнення ОСОБА_1 від роботи на період його тимчасової непрацездатності.

Про факт звернення за медичною допомогою, а також про те, що починаючи з 22.03.2023 він перебуватиме на лікарняному та не матиме змоги працювати, ним було повідомлено усно за допомогою засобів телефонного зв`язку свого роботодавця, тобто відповідача.

Отже починаючи з 22.03.2023 по 24.03.2023 ОСОБА_1 перебував на лікарняному та тимчасово був не працездатний у зв`язку із захворюванням, про що свідчить інформаційна довідка з електронної системи охорони здоров`я від 27.03.2023.

Перебуваючи на лікарняному 24.03.2023 на особистий номер мобільного телефону позивача зателефонував представник відповідача та повідомив, що йому необхідно терміново прибути на роботу де його особисто хоче бачити керівник Управління державного агентства Меліорації та рибного господарства у Одеській області.

Того ж дня він прибув на роботу, де йому при вході до адміністративної будівлі відповідача повідомили, що його звільнено із займаної посади. Про дату та підставу звільнення його не повідомили, з наказом про звільнення його в цей день також не було ознайомлено, остаточні розрахунки при так званому звільненні з ним не були проведені, та трудова книжка йому не видавалася.

Більше до свого місця роботи його не допустили. Приблизно 01.04.2023 на домашню адресу ОСОБА_1 від відповідача надійшло поштове відправлення, в якому знаходилася копія наказу виданого начальником Управління державного агентства Меліорації та рибного господарства у Одеській області (Одеський рибоохоронний патруль№ 45-О від 23 березня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 », де підставою звільнення визначено, заява ОСОБА_1 від 23.03.2023.

Також у поштовому відправленні знаходився лист Відповідача від 24.03.2023 вих № 1-7-15/626-23 в якому зазначено, що позивача звільнено, а також що йому необхідно прибути до сектору роботи з персоналом Управління державного агентства Меліорації та рибного господарства у Одеській області (Одеський рибоохоронний патруль) для отримання трудової книжки, копії наказу про звільнення від 23.03.2023, а також для здачі матеріальних цінностей.

23.03.2023 жодних заяв про звільнення позивач не писав, до відповідача в цей день із будь-якими усними заявами про звільнення не звертався. Більш того, в цей день хворів та за рекомендацією сімейного лікаря, займався своїм лікуванням і взагалі не планував свого звільнення.

У вересні 2022 року, під тиском з боку керівництва відповідача, ОСОБА_2 , в кабінеті, позивачем написана та підписана власноруч заява про звільнення за угодою сторін, без зазначення дати з якої необхідно звільнитися, а також без зазначення дати підпису заяви про звільнення. Вищезазначену заяву змушений залишити у відповідача.

Позивач вказує на нікчемність такої заяви з огляду на відсутність таких реквізитів в заяві про звільнення, як дата з якої необхідно звільнитися, а також відсутність дати написання цієї заяви про звільнення.

Отже ані в день написання нікчемної заяви про звільнення у вересні 2022 року, а ні в день його незаконного звільнення, тобто 23.03.2023, так звана заява про звільнення не відповідала дійсному волевиявленню ОСОБА_1 , оскільки в заяві не було вказано дати її складання та дати, з якої він має бажання звільнитися з займаної посади державної служби.

Ухвалою суду відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

14.08.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти задоволення позову зазначивши, що до Управління надійшла зава від гр. ОСОБА_1 про звільнення з займаної посади за угодою сторін згідно частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу», та пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, відповідним працівником за ведення кадрового діловодства, було прийнято в роботу дану заяву.

Відповідно до пункту 5 розділу 4 Правил внутрішнього службового розпорядку Управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області затверджено протоколом трудового колективу від 22.04.2020№ 1 «У разі необхідності відкриття листка непрацездатності, працівник повідомляє безпосереднього керівника або сектор роботи з персоналом про дату відкриття листка та непрацездатності та найменування та адресу лікарні, в якій листок непрацездатності було відкрито».

Про те що, позивач перебуває на лікарняному, гр. ОСОБА_1 не повідомив не відразу відкриття лікарняного.

Законом не передбачено заборони щодо звільнення за угодою сторін особи, яка перебуває на лікарняному, оскільки це волевиявлення державного службовця, та в першу чергу громадянина України. Скасувати свою заяву працівник може тільки у випадку згоди на це роботодавця, (п. 8 постанови ВСУ від 06.11.1992 року № 9). Письмово ОСОБА_1 у разі зміни свого попереднього рішення або волевиявлення письмово не звертався до Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області з клопотання про скасування заяви про звільнення за угодою сторін. При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним орган про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Відповідач вказує, що факт тиску не підтверджено жодним документом та який саме тиск на нього здійснювався.

Відповідач вважає, що волевиявленням під час написання заяви був намір звільнитися із займаної посади, а згодом без доказів заявити що до нього було здійснено тиск про вчинення протиправних дій з боку керівника, а саме написання заяви про звільнення без дати.

Після підписання наказу про звільнення ОСОБА_1 , на підставі його заяви, гр. ОСОБА_3 було викликано до Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області, та в присутності працівників оголошено наказ про звільнення, підставу для звільнення та отримання трудової книжки. Позивач відмовився від ознайомлення з наказом та в отриманні трудової книжки. Про що було складено акт про оголошення наказу. Після звільнення позивача з займаної посади, йому було нараховано та виплачено всі обов`язкові виплати згідно наказу про звільнення.

Оскільки позивач відмовився від отримання трудової книжки в день звільнення та ознайомлення з наказом про звільнення, в день звільнення, листом від 24.03.2023 року № 1-7- 15/626-23 йому було направлено копію наказу про звільнення та повідомлення про отримання трудової книжки у сектора роботи з персоналом. На даний час трудова книжка позивача зберігається кадровою службою в Управлінні Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області.

Протоколом доведення інформації та документів до відома державного службовця від 24.03.2023 року позивачу на його мобільний номер телефону надіслано копію наказу про звільнення.

Інструкцією № 58 прямо вказується, що днем звільнення вважається останній день роботи. Після прийняття наказу про звільнення кадровою службою було припинено ведення табелю обліку робочого часу та було припинено залучення позивача до проведення рейдових заходів щодо охорони, використання і відтворення водних біоресурсів.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2023 року продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначити підготовче засідання на 19.10.2023 року о 12:00 год. Продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на 30 днів.

Ухвалою суду від 01 листопада 2023 року зобов`язано Управління державного агентства Меліорації та рибного господарства у Одеській області надати до Одеського окружного адміністративного суду оригінал особової справи ОСОБА_1 ; оригінал заяви ОСОБА_1 від 23.03.2023 року про звільнення.

Ухвалою суду від 10 листопада 2023 року задоволено клопотання представника позивача про проведення почеркознавчої експертизи. Призначено в адміністративній справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити судовим експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (вул.Рішельєвська, 8, м.Одеса, ); на вирішення експертизи поставити наступне питання: Чи виконано рукописні записи у документі: Заява рядок 4 графа « 24.03.2023» та рядок 5 графа « 23.03.2023» ОСОБА_1 ? Чи виконані рукописні тексти (рукописні записи) у документі Заява однією особою, а саме основний текст та рядок 4 графа « 24.03.2023» та рядок 5 графа « 23.03.2023»?.

Ухвалою суду від 04 січня 2024 року поновлено провадження в адміністративній справі. Продовжено розгляд справи зі стадії підготовчого провадження, на якій його було зупинено.

Ухвалою суду 04 січня 2024 витребувано у Управління державного агентства Меліорації та рибного господарства у Одеській області вільні зразки цифрового письма ОСОБА_1 у вигляді рукописних записів, у яких наявні цифри: « 2», « 3», « 4», « 0» та їх сполучення, достовірно виконані ним самим у оригіналах різних документів, які не пов`язані з даною справою та максимально наближені за часом виконання до досліджуваного документу (до березня 2023 року) не менше ніж на 15 документах.

Ухвалою суду від 24 січня 2024 року направлено до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України документи на виконання клопотання Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Зазначено судовому експерту Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, що оригінал досліджуваного документу заява від 23.03.2023 року ОСОБА_1 «Про звільнення з роботи» знаходиться на 39 а.с. а також на а.с. 9, 16, 17, 64, 66, 69, 72, 74 містяться документи які можна використати для проведення експертизи. Зазначено судовому експерту Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, що для проведення експертизи також можна використати заяву про проведення перевірки від 24.09.2020 року та договір-контракт від 01.02.2017 року, які були надані разом із заявою від 24.01.2024 року та надані разом із заявою відповідача від 17.01.2024 року акти вилучення майна від 28.08.2021 року №000426/1252, 22.09.2021 року №000582/1430, 27.10.2021 року №00583/1596, від 13.11.2021 року №000581/1653. Зупинено провадження у справі на час проведення експертизи.

Ухвалою суду від 18.03.2024 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 19.03.2024 року призначено в адміністративній справі судову почеркознавчу експертизу, зупинено провадження у справі до одержання результатів почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 25.06.2024 року призначено в адміністративній справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити судовим експертам Миколаївському науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України (Код , вул. Воєнна, 2-а, м.Миколаїв, 54009, е-mail: ), зупинено провадження у справі до одержання результатів почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 28.08.2024 року направлено до Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України документи на виконання клопотання Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Зазначено судовому експерту Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, що оригінал досліджуваного документу заява від 23.03.2023 року ОСОБА_1 Про звільнення з роботи знаходиться на 39 а.с. а також на а.с. 9, 16, 17, 64, 66, 69, 72, 74 містяться документи які можна використати для проведення експертизи. Зазначено судовому експерту Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, що для проведення експертизи також можна використати заяву про проведення перевірки від 24.09.2020 року та договір-контракт від 01.02.2017 року, які були надані разом із заявою від 24.01.2024 року та надані разом із заявою відповідача від 17.01.2024 року акти вилучення майна від 28.08.2021 року №000426/1252, 22.09.2021 року №000582/1430, 27.10.2021 року №00583/1596, від 13.11.2021 року №000581/1653. Крім того, зазначено судовому експерту Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України що експериментальні зразки рукописних записів 24.03.2024 та 23.03.2024 знаходиться на 109 - 115 а.с. Зупинено провадження у справі №420/8921/23 за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління державного агентства Меліорації та рибного господарства у Одеській області (вул. Балківська, 12-В, м.Одеса, 65110, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на час проведення експертизи.

Ухвалою суду від 01.11.2024 року направлено до Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України документи на виконання клопотання судового експерта. Зупинено провадження у справі №420/8921/23 за позовом ОСОБА_1 до Управління державного агентства Меліорації та рибного господарства у Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на час проведення експертизи.

Від Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшов висновок експерта.

Ухвалою суду від 17.01.2025 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 17.01.2025 року замінено найменування відповідача у справі з Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області на Управління Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Одеській області.

Ухвалою суду від 17 січня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 30.01.25 року о 11:00 год.

В судовому засіданні призначеному на 20.02.2025 року позивач та представник позивача підтримали заявлені позовні вимоги та просили задовольнити позовну заяву у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

06.02.2025 року судом було проведено засідання з розгляду справи по суті, у ході якого у якості свідків були допитані: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

20.02.2025 року судом було проведено засідання з розгляду справи по суті, у ході якого у якості свідка була допитана: ОСОБА_8 .

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та відзив на позовну заяву, докази, якими вони підтверджуються, покази свідків, суд встановив наступне: ОСОБА_1 проходив службу на посаді головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль».

23 березня 2023 року ОСОБА_1 на ім`я начальника Управління Державного господарства в Одеській області В.Грибенку написав заяву в якій просив звільнити його з займаної посади за угодою сторін відповідно до частини 2 статті 86 ЗУ «Про державну службу» 24.03.2023 року.

Наказом Управління державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області від 23.03.2023 №45-о ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль» 24 березня 2023 року за угодою сторін відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу», пункту 1 статті 36 КЗпП України на підставі заяви позивача від 23.03.2023.

Вважаючи прийнятий відповідачем наказ про звільнення з посади протиправним, позивач звернувся до суду із даним позовом про його скасування, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного: відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), який набрав чинності з 01 травня 2016 року.

Відповідно до ч. 2-3 ст. 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (ст. 86 цього Закону).

Умови припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін визначені ст. 86 Закону № 889-VIII.

Так, згідно з ч. 1 ст. 86 Закону № 889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону № 889-VIII державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (ч. 3 ст. 86 Закону № 889-VIII).

Системний аналіз Закону № 889-VIII свідчить про те, що основними умовами припинення державної служби за ч. 1 ст. 86 Закону № 889-VIII є наявність заяви працівника на звільнення саме із зазначенням бажаної дати звільнення, що є істотною умовою для припинення державної служби за власним бажанням. Водночас, визначення дати звільнення є обов`язковою умовою досягнення взаємної домовленості з суб`єктом призначення, оскільки при наявності лише заяви про звільнення за власним бажанням та у випадку недосягнення взаємної домовленості щодо дати звільнення, державний службовець підлягає звільненню на підставі ч.1 ст. 86 Закону № 889-VIII, оскільки ч. 2 вказаної статті передбачає умови звільнення державного службовця до закінчення двотижневого строку встановленого ч.1 ст. 86 Закону № 889-VIII.

Позивач звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України за угодою сторін.

Обґрунтовуючи незаконність звільнення позивач посилається на ту обставину, що наміру звільнятися з посади за угодою сторін він не мав, а заява була написана на вимогу керівництва.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).

Так, суд встановив, що 23.03.2023 ОСОБА_1 подав на начальника Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства в Одеській області заяву про звільнення за угодою сторін з 24.03.2023 року.

Отже, підставою для прийняття спірного наказу стала особиста письмова заява позивача, що містила прохання звільнити його із займаної посади за угодою сторін.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 01.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін щодо підстави припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк.

Допитана у судовому засіданні 06.02.2025 року в якості свідка ОСОБА_4 , яка перебуває на посаді заступника начальника управління начальник відділу іхтіології, регулювання рибальства, меліорації та аквакультури Управління Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Одеській області, повідомила про те, що була присутня під час складення акту про оголошення наказу від 24.03.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_1 відмовився ознайомлюватися з наказом та відмовився від отримання трудової книжки та протоколу доведення інформації та документів до відома державного службовця від 24.03.2023 року та відповідно підписала зазначені документи. Також свідок зазначила, що позивач зазначав про незгоду з наказом про його звільнення та має намір оскаржувати його до суду.

Допитана у судовому засіданні 06.02.2025 року в якості свідка ОСОБА_5 , яка перебуває на посаді завідувача сектору юридичної роботи Управління Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Одеській області, повідомила про те, що була присутня під час складення акту про оголошення наказу від 24.03.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_1 відмовився ознайомлюватися з наказом та відмовився від отримання трудової книжки. Також повідомила про те, що їй невідомо коли позивач написав заяву про звільнення. Зазначила, що позивач відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення та зазначила, що позивач мав намір звернутись до суду.

Допитана у судовому засіданні 06.02.2025 року в якості свідка ОСОБА_6 , яка перебуває на посаді завідувача сектору документаційного забезпечення Управління Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Одеській області, повідомила про те, що була присутня під час складення акту про оголошення наказу від 24.03.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_1 відмовився ознайомлюватися з наказом та відмовився від отримання трудової книжки. Також зазначила, що їй невідомо коли позивач написав заяву про звільнення та повідомила, що позивач відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення та зазначила, що позивач мав намір оскаржувати наказ до суду.

Допитаний у судовому засіданні 06.02.2025 року в якості свідка ОСОБА_7 , який перебуває на посаді головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Одеській області повідомив про те, що були наявні факти про примушування керівником управління написання заяв на звільнення без зазначення дати в 2022-2023 роках. Повідомив, що писав заяву подібну заяву про звільнення без дати.

Допитаний у судовому засіданні 06.02.2025 року в якості свідка ОСОБА_1 , який перебував на посаді головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль» Управління державного агентства Меліорації та рибного господарства у Одеській області повідомив про те, що під тиском з боку керівництва відповідача, ОСОБА_2 , в кабінеті, ним написана та підписана власноруч заява про звільнення за угодою сторін, без зазначення дати з якої необхідно звільнитися, а також без зазначення дати підпису заяви про звільнення у вересні 2022 року.

Таким чином, показаннями свідків підтверджено обставину, що позивач не мав бажання звільнятись та попередив про те, що буде звертатись до суду з метою оскарження наказу про його звільнення, що свідчить про відсутність волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін.

З огляду на наведене, суд вважає, що не досягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

Отже, законність припинення трудових відносин за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної згоди працівника та роботодавця на таке звільнення.

Однак матеріалами справи не підтверджено наявності згоди позивача на звільнення, відповідачем протилежного не спростовано.

Разом із тим, за пунктом 1 ст. 36 КЗпП України безстроковий трудовий договір може бути припинено у будь-який строк, стосовно якого досягли домовленості працівник та роботодавець. Такий строк може бути як меншим, так і перевищувати встановлений для звільнення за власним бажанням двотижневий період.

При цьому, дату припинення трудових відносин за угодою сторін сторони (працівник і роботодавець) визначають за взаємною домовленістю.

Крім того, судом встановлено, що позивач перебував на лікарняному в період з 22.03.2024 по 24.03.2024 року, що може свідчити про відсутність позивача 23.03.2024 року на роботі та викликає сумніви щодо написання ним заяви про звільнення 23.03.2024 року.

Відповідно до висновку експертизи від 10.12.2024 року №СЕ-19/115-24/19469-ПЧ зазначено, що відповісти на питання: «Чи виконано рукописні записи у документі: Заява рядок 4 графа « 24.03.2023» та рядок 5 графа « 23.03.2023» ОСОБА_1 ?» не виявилось можливим з причин, вказаних у дослідницькій частині. Відповісти на питання: «Чи виконані рукописні тексти (рукописні записи) у документі Заява однією особою, а саме основний текст та рядок 4 графа « 24.03.2023» та рядок 5 графа « 23.03.2023»?» не виявилось можливим з причин, вказаних у дослідницькій частині.

Таким чином, суд ставить під сумнів той факт, що саме позивачем зазначено дату з якої звільнити та дату заяви.

Беручи до уваги наведені вище обставини, суд погоджується із доводами позивача про те, що недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору, позбавляє відповідача права на звільнення позивача з 24.03.2023 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), добросовісно та розсудливо.

Натомість відповідач, приймаючи рішення про звільнення позивача за угодою сторін без узгодження дати звільнення, діяв всупереч п.п. 2-8 ч. 3 ст. 2 КАС України, тобто не обґрунтовано, без урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач належними та допустимими доказами не довів факту досягнення згоди з позивачем для звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та не спростував твердження ОСОБА_1 про відсутність наміру звільнитися з цих підстав.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність рішення відповідача про звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, відтак вважає необхідним визнати протиправним та скасувати наказ Управління державного агентства Меліорації та рибного господарства у Одеській області, № 45-О від 23 березня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Щодо вимоги позивача про поновлення його на посаді, то суд зазначає, що Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 КЗпП України з покладанням на відповідача непередбачених законодавством обов`язків, а відтак встановивши, що звільнення відбулося з порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з статтею 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Із пункту 5 Порядку №100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку №100).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку №100 середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Позивача звільнено 24.03.2023 року (останній робочий день), відповідно, сума виплат за два календарні місяці роботи, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна обчислюватись виходячи з виплат за січень - лютий 2023 року.

Відповідно до наданих матеріалів справи, а саме довідки про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1 заробітна плата з нарахуваннями за два останні місяці роботи складала: за січень 2023 року 10888,34 грн; за лютий 2023 року - 5368,34 грн. Середньоденна заробітна плата складає 387,06 грн (16256,68 грн. /42 днів (сумарно число робочих днів за останні два календарних місяці)).

Вимушений прогул у зв`язку з незаконним звільненням позивача рахується судом з 25.03.2023 (наступний день за днем звільнення) по дату винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, у даному випадку 28.02.2025 (день ухвалення судом цього рішення). Кількість робочих днів 505.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачу за час вимушеного прогулу за вказаний вище період становить 195465,30 грн. (387,06 грн х 505 дні), який підлягає стягненню з відповідача, юридичної особи публічного права, з яким позивач перебував у безпосередніх трудових відносинах - Управління Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Одеській області.

При цьому сума обов`язкових податків і зборів підлягає нарахуванню та утриманню під час виконання судового рішення.

Середньомісячна заробітна плата позивача становить 387,06 грн х 22 робочих дні = 8515,32 гривень.

Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Згідно з частинами п`ятою-восьмою статті 137 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Розмір витрат на оплату робіт (послуг) залученого стороною спеціаліста, перекладача чи експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи (послуг), її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (надання послуг).

У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

В якості підтвердження понесення витрат на проведення судової експертизи позивач надав: рахунок №2024-203 від 24.07.2024 року Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України у розмірі 4543,70 грн., квитанцію № BCT1-1HBX-XK70-XA53 від 12.08.2024 про оплату експертизи.

Вказані докази підтверджують понесення позивачем витрат на проведення експертизи у заявленому розмірі.

Суд зазначає, що згідно з огляду на положення статті 137 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, з імперативних положень вказаної статті вбачається, що суд позбавлений можливості самостійно, за власною ініціативою, зменшувати розмір відповідних витрат, без клопотання сторони про це.

Разом з цим, суд зауважує, що відповідачем під час розгляду справи не було заявлено клопотання про зменшення витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, та, відповідно, ніяким чином не спростовано правомірність заявленого позивачем до стягнення розміру таких витрат.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Управління Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Одеській області, витрати, пов`язані з проведенням експертизи, у розмірі 4543,70 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10000 грн, суд зазначає таке: у відповідності до положень статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пунктах 2, 4 вказаної постанови зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що подає відповідний позов.

Крім того, за правилами частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з статтею 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В постанові №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Пленум Верховного Суду України в пункті 4 вказав, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В пункті 9 цієї Постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 у справі №804/2252/14 та від 20.02.2018 у справі № 818/1394/17.

Позивач обґрунтовує підстави для стягнення моральної шкоди з відповідача тим, що він поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом тривалого часу, внаслідок чого було порушено мій звичний уклад життя, завдало мені моральних страждань, що зумовило зміну способу життя які виразилися в докладанні додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до адвоката та суду за захистом свого порушеного права, таким чином Відповідач принизив Позивача, у зв`язку із чим він зазнав матеріальних втрат, втрат немайнового характеру, тобто йому Відповідач завдав крім всього іншого й моральну шкоду.

При цьому, суд вказує на те, що в даному випадку відсутні будь-які докази причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними позивачем обґрунтуваннями морально-психологічних випробувань і діями відповідача щодо звільнення позивача.

Таким чином, наведені позивачем доводи щодо необхідності компенсувати моральну шкоду не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Вказане позбавляє суд можливості встановити факт завдання позивачу моральної шкоди протиправними діями відповідача та провести розрахунок її розміру згідно з критеріями, встановленими статтею 23 Цивільного кодексу України, а відтак підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.

Окрім цього, суд зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача (незаконне звільнення) не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №804/6922/16.

Крім того, згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25.10.93 у справі «Гольм проти Швеції», від 29.11.96 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України») визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду спричинену такими діями.

Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Оскільки позивачем не доведено факт того, що оскаржуваним розпорядженням відповідача їй заподіяно моральну шкоду, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між винесенням спірного розпорядження відповідачем та заподіянням позивачеві шкоди, тому у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд вважає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено правомірність спірного наказу про звільнення, натомість, доводи позивача підтверджені наявними в матеріалах справи доказами, а тому оскаржуваний наказ № 45-О від 23 березня 2023 року слід визнати протиправним і скасувати.

З урахуванням вищезазначеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ст. 95 КАС України оригінали письмових доказів до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

Оригінал особової справи ОСОБА_1 залишається у справі до набрання судовим рішенням законної сили.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

З урахуванням цих положень рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Одеській області (вул. Балківська, 12-В, м.Оедса, 65110, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління державного агентства Меліорації та рибного господарства у Одеській області № 45-О від 23 березня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 з 25.03.2023 на посаді головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль».

Стягнути з Управління Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 195465,30 грн. з вирахуванням обов`язкових податків та зборів.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць у розмірі 8515,32 гривень.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з проведенням експертизи, у розмірі 4543,70 грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Управління Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Одеській області.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення буде складено та підписано суддею 10 березня 2025 року.

Суддя Д.К. Василяка