Справа № 260/5893/24
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2025-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/5893/24 пров. № А/857/33520/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року (ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження у м. Ужгороді; суддя Маєцька Н. Д.) у справі № 260/5893/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, в якому просить:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у призначенні ОСОБА_1 дострокової пенсії за віком, внаслідок незаконного незарахування до страхового стажу періодів роботи в колгоспі ім. Шевченка Гадяцького району Полтавської області в період з 05.07.1991 по 05.02.1992, та роботу в МП Говерла-1 і перейменованому ТОВ Говерла, зареєстрованих в с. Лазещина Рахівського району Закарпатської області, в період з 11.10.1992 по 25.11.1999;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Закарпатській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи в колгоспі ім. Шевченка Гадяцького району Полтавської області в період з 05.07.1991 по 05.02.1992, та роботу в МП Говерла-1 і в перейменованому ТОВ Говерла зареєстрованих в с. Лазещина Рахівського району Закарпатської області, в період з 11.10.1992 по 25.11.1999;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 згідно п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393, для визначення розміру пенсії, строк його служби з 05.09.2022 по 02.11.2022, та з 13.11.2022 по 22.12.2022, на пільгових умовах: один місяць служби за три місяці.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що страховий стаж позивача більше 25 років підтверджується трудовою книжкою, а отже підстави для незарахування такого стажу відсутні. Також зазначає, що у нього є право на призначення дострокової пенсії за віком як учасника бойових дій на підставі п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Крім того, зазначає, що проходження військової служби з 05.09.2022 по 02.11.2022 та з 13.11.2022 по 22.12.2022 підлягає зарахуванню на пільгових умовах в розрахунку один місяць служби за три місяці.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржило Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, яке вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати це рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції безпідставно зобов`язано зарахувати позивачу період роботи в колгоспі з 05.07.1991 по 05.02.1992, оскільки це суперечить ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а саме: відсутня довідка за вихододні за спірний період.

Крім того, вказує на те, що період роботи позивача з 11.10.1992 по 25.11.1999 не зарахований до страхового стажу, оскільки запис про вказаний період роботи засвідчений печаткою, на відтиску якої відсутній ідентифікаційний код підприємства, що є обов`язковим реквізитом на печатці підприємства згідно з пунктом 7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 118 від 22.01.1996.

Також зазначає, що період служби на пільгових умовах один місяць служби за три місяці служби зараховується лише до стажу військової служби у складі діючої армії у період бойових дій, у тому числі при виконанні інтернаціонального обов`язку, виключно при призначенні пенсії за вислугу років військовослужбовцям - на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими; жодних доказів в обґрунтування порушенням судом першої інстанції при ухваленні цього рішення, норм матеріального та процесуального права, відповідачем при поданні апеляційної скарги не надано.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозапису-вального технічного засобу не здійснювалося.

Суд апеляційної інстанції відповідно до статті 308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга належить до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач 01 березня 2023 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення дострокової пенсії за віком.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 08 березня 2024 року № 60 позивачу відмовлено у призначенні пенсії.

Із вказаного рішення видно, що за поданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи трудової діяльності згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 17.07.1986: період роботи в колгоспі з 05.07.1991 по 05.02.1992, оскільки відсутня інформація про встановлений річний мінімум, кількість відпрацьованих трудових днів; з 11.10.1992 по 25.11.1999, оскільки запис про вказаний період роботи, засвідчений печаткою, на відтиску якої відсутній ідентифікаційний код підприємства, що є обов`язковим реквізитом на печатці підприємства. Вказаним рішенням відмовлено в призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки відсутній страховий стаж 25 років.

Позивач, вважаючи таке рішення відповідача протиправним, звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Приймаючи оскаржене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що судом встановлено, що в трудовій книжці позивача НОМЕР_1 є записи про те, що 05.07.1991 позивач прийнятий у колгосп ім. Шевченка та 05.02.1992 звільнений з членів колгоспу.

Відтак, на переконання суду, трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, а саме: відомості про підприємство, дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи; ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача.

Отже, період роботи з 05.07.1991 по 05.02.1992 в колгоспі ім. Шевченка підтверджується належними доказами, а відтак, на переконання суду не зарахування до страхового стажу вищевказаного періоду є протиправним.

Крім того зазначив, що оскільки період роботи позивача з 11 жовтня 1992 року по 25 листопада 1999 року в МП Говерла-1 підтверджується записами в трудовій книжці позивача, то суд зазначає, що орган Пенсійного фонду протиправно не зарахував до трудового стажу вищевказаний період.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спірні правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України Про пенсійне забезпечення (далі Закон № 1788-XII) та Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058-ІV).

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку, чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідно виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 16 Закону № 1788-ХІІ військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та поліцейські, які брали участь у бойових діях, а також ті, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи виконанням інтернаціонального обов`язку, а також батьки і дружини (якщо вони не взяли повторний шлюб) військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, мають право на пенсію: чоловіки після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Зазначена норма кореспондується з пунктом 4 частини 1 статті 115 Закону № 1058-ІV, яким встановлено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особи з числа резервістів і військовозобов`язаних, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до абзаців шостого і сьомого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону, а також абзацу восьмого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Отже, військовослужбовці, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України після досягнення чоловіками 55 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків.

Як встановлено судом, позивач звернувся до ГУ ПФ України в Закарпатській області із заявою про призначення дострокової пенсії за віком, проте рішенням ГУ ПФ України в Рівненській області від 08.03.2024 № 60 йому відмовлено у призначенні пенсії.

З оскарженого рішення видно, що вік заявника становить 56 років 08 місяців 02 днів, страховий стаж 20 років 05 місяців 24 дні.

Крім того, з оскарженого рішення видно, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи трудової діяльності згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 17.07.1986, а саме:

- період роботи в колгоспі з 05.07.1991 по 05.02.1992, оскільки відсутня інформація про встановлений річний мінімум, кількість відпрацьованих трудоднів;

- період роботи з 11.10.1992 по 25.11.1999, оскільки запис про вказаний період роботи засвідчений печаткою, на відтиску якої відсутній ідентифікаційний код підприємства.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637).

Пунктами 1, 2 Порядку № 637 визначено основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно статті 48 Кодексу законів про працю України на вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Наказом Міністерства праці України за № 58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до пункту 1.1 Загальні положення Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637: довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Відповідно до частини другої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Аналіз вказаної норми вказує, що для зарахування до страхового стажу періоду роботи та членства у колгоспі визначено певні умови та порядок. Так, за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, то враховується час роботи за фактичною тривалістю, якщо ж виконував встановлений мінімум трудової участі або не виконував з поважних причин, то зараховується весь період роботи.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310 (далі - Основні положення).

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних положень).

Згідно з пунктом 6 Основних положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Відповідно до пункту 8 Основних положень трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Отож, виходячи з наведеного можна дійти висновку про те, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого взірця, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

У випадку відсутності трудової книжки колгоспника або у разі відсутності в ній відповідних записів, трудовий стаж колгоспника підтверджується довідкою господарства, в якому набуто стаж або довідкою правонаступника. У разі ліквідації господарства колгоспний стаж підтверджується довідками архівних установ.

Апеляційний суд встановив, що позивач не надав трудову книжку колгоспника, а в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 17.07.1986 відсутні дані про встановлену норму трудоднів (вихододнів) за спірний період та фактично відпрацьовану позивачем кількість трудоднів (вихододнів).

Отже, на думку апеляційного суду, період роботи позивача з 05.07.1991 по 05.02.1992 у колгоспі ім. Шевченка неможливо зарахувати до страхового стажу позивача.

Тому, відповідач правомірно відмовив позивачу у зарахуванні вказаного періоду роботи позивача до страхового стажу.

Відтак, у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу періоди роботи позивача з 05.07.1991 по 05.02.1992 в колгоспі ім. Шевченка необхідно відмовити.

Щодо зарахування періоду роботи позивача з 11 жовтня 1992 року по 25 листопада 1999 року в МП Говерла -1, яке надалі було перейменоване на ТОВ Говерла, колегія суддів зазначає таке.

Відповідач в обґрунтування правомірності рішення про відмову у призначенні пенсії зазначає, що вищевказаний період не був зарахований до страхового стажу позивача, у зв`язку з тим, що на печатці відсутній ідентифікаційний код підприємства.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про трудові книжки працівників № 301 від 27.04.1993 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Суд звертає увагу на те, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах. Працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від постанові від 21.02.2018 (справа № 687/975/17), від 23.04.2019 (справа № 593/1452/16-а), від 30.09.2021 (справа № 300/860/17), висновки якого враховують суди відповідно до положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Колегія суддів зазначає, що в спірний період була чинною «Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України» від 29.07.1993 № 58 (зареєстрована в Міністерстві юстиції України (далі - МЮУ) 17.08.1993 за № 110; далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Пунктом 2.27 Інструкції передбачено, що запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Тобто, Інструкція містить лише вимоги про обов`язкове засвідчення запису про звільнення печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів, однак не встановлює жодних вимог до такої печатки.

Щодо доводів ГУПФ про відсутність на відтиску печатки МП ідентифікаційного коду підприємства, то 22.01.1996 з метою забезпечення єдиного державного обліку підприємств та організацій усіх форм власності Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 118 «Про створення Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України», якою затверджено «Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України» (далі - Положення) і визначено ввести його в дію з 1 січня 1996 року.

Так, згідно вказаного Положення (у первинній редакції) Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України - це автоматизована система збору, накопичення та обробки даних про підприємства та організації всіх форм власності, а також їх відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо).

Відповідно до пункту 4 Положення інформаційний фонд Державного реєстру включає такі види даних, як ідентифікаційні - ідентифікаційний код суб`єкта господарської діяльності, що є єдиним для всього інформаційного простору України, та його назва.

Отже, код Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України - це унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, який створений з 1 січня 1996 року. Тобто, код Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України почали присвоювати юридичним особам з 1 січня 1996 року.

Опис печаток і штампів був визначений у розділі 4 «Інструкції про порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.10.1993 № 643 (далі - Інструкція № 643). Так, на час затвердження Інструкції про порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів було встановлено такі вимоги до печаток: печатки з емблемами з відповідним описом, можуть бути виготовлені тільки в тому випадку, якщо емблема передбачена у статуті або положенні про підприємство, установу, організацію чи господарське об`єднання, затверджена відповідними міністерствами чи іншими центральними органами державної виконавчої влади, або місцевою державною адміністрацією чи органами місцевого і регіонального самоврядування. Символіка на емблемах повинна відповідати характеру діяльності підприємств, установ, організацій та господарських об`єднань, а також функціям, що виконують згідно за статутами та положеннями такі юридичні особи (пункт 4.2 Інструкції № 643); проста печатка виготовляється круглої або трикутної форми (пункт 4.3 Інструкції № 643); на печатках по колу або трикутнику кожний реквізит зазначається тільки українською мовою, а для спільних з іноземними фірмами підприємств додатково - мовою співзасновника (п. 4.4 Інструкції).

Отже, вимога про зазначення на печатці підприємства ОКПО, ідентифікаційного коду (коду ЄДРПОУ, номеру свідоцтва про державну реєстрацію) була відсутня.

Згодом, до розділу 4 Інструкції № 643, було внесено зміни, зокрема, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12.07.1994 № 379 внесено зміни до пункту 4.2 Інструкції № 643, внаслідок яких пункт 4.2 було доповнено абзацом такого змісту: «На печатках і штампах суб`єктів підприємницької діяльності повинен зазначатися номер свідоцтва про державну реєстрацію».

З 01.01.2004 набув чинності Господарський кодекс України (далі - ГК України), відповідно до частини сьомої статті 58 якого на печатках і штампах суб`єкта господарювання повинен зазначатись ідентифікаційний код, за яким цього суб`єкта включено до державного реєстру суб`єктів господарювання, або ідентифікаційний код громадянина-підприємця. Положеннями пункту 4 розділу IX «Прикінцеві положення» ГК України було установлено, що ГК України застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями відповідно до цього розділу. До господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями ГК України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов`язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями. Отже, фактично з 01.01.2004 для суб`єктів господарювання був встановлений обов`язок привести свої печатки у відповідність до вимог частини сьомої статті 58 ГК України. Разом з тим, строк приведення печаток у відповідність до зазначених вимог установлений не був.

Відтак, зважаючи на те, що на час створення та реєстрації МП та переймеування в ТОВ (1994 рік) не існувало вимог про обов`язкове зазначення на печатці юридичної особи ідентифікаційного коду Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, оскільки він запроваджений з 1 січня 1996 року, є безпідставними доводи відповідача про обов`язкове зазначення на печатці МП ідентифікаційного коду, та як наслідок, невизнання всього періоду роботи позивача в МП через відсутність скріплення запису в трудовій книжці позивача печаткою підприємства з ідентифікаційним кодом Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Тому позовну вимогу про зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача роботу в МП Говерла-1 та в перейменованому ТОВ Говерла, зареєстрованих в с. Лазещина Рахівського району Закарпатської області, в період з 11.10.1992 по 25.11.1999 необхідно задовольнити.

При цьому, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача зарахувати позивачу до страхового стажу періоди проходження військової служби з 05.09.2022 по 02.11.2022 та з 13.11.2022 по 22.12.2022 в розрахунку один місяць служби за три місяці необхідно відмовити, оскільки відповідач оскаржуваним рішення у цьому позивачу не відмовляв, тобто питання щодо цього відповідачем ще не вирішувалося.

Враховуючи наведене, такі позовні вимоги є передчасними, оскільки в адміністративному судочинстві захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні.

При цьому, суд зазначає, що в оскарженому рішенні про відмову в призначенні пенсії відповідач зазначає, що страховий стаж позивача становить 20 років 5 місяців 24 дні.

Водночас, враховуючи те, що судом вирішено зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 11 жовтня 1992 року по 25 листопада 1999 року, то страховий позивача становить понад 25 років, що є достатнім для призначення йому дострокової пенсії за віком у відповідності до пункту 4 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV.

З огляду на встановлені судом обставини, на переконання суду, відповідач, приймаючи оскаржене рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії від 08 березня 2024 року № 60 діяв всупереч вимог вказаних вище норм законів, що спричинило порушення права позивача на соціальний захист та отримання пенсійних виплат. Відтак, вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Враховуючи протиправність рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії та встановлене судом право позивача на призначення дострокової пенсії за віком, суд з метою ефективного захисту прав позивача вважає за необхідне зобов`язати відповідача призначити позивачу дострокову пенсію за віком.

Суд зазначає, що з заявою про призначення пенсії позивач звернувся 01 березня 2024 року. Тому, пенсія позивачу повинна бути призначена з моменту звернення із заявою про призначення пенсії, тобто з 01 березня 2024 року.

Згідно з частиною першою статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).

Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд дійшов переконання, що такі є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Одночасно, відповідно до вимог статей 139 КАС України підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору за подання позовної заяви шляхом стягнення таких витрат в користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Так, зі змісту позовної заяви видно, що позивач заявив вимогу немайнового характеру.

Розмір відповідних судових витрат позивача в суді першої інстанції підтверджується наявною в матеріалах адміністративної справи квитанцією та становить 1211,20 грн.

З урахуванням того, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, на користь позивача необхідно стягнути із відповідача пропорційний розмір сплаченого судового збору відповідно до частини задоволеного позову, що становить 605,60 грн.

Керуючись статтями 229, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року у справі № 260/5893/24 скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 08 березня 2024 року № 60.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , для обчислення розміру пенсії періоди роботи з 11 жовтня 1992 року по 25 листопада 1999 року в МП «Говерла-1» та призначити ОСОБА_1 з 01 березня 2024 року дострокову пенсію за віком відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (м. Рівне, вул. Борисенка Олександра, буд. 7, ) судові витрати у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин