Справа № 640/12287/21
Суддя: А.Г. Секірська
Дата ухвалення: 2025-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

10 березня 2025 рокум. ДніпроСправа № 640/12287/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Секірська А.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом адвоката Меламеда Вадима Борисовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

05.05.2021 адвокат Меламед Вадим Борисович звернувся в інтересах ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просить суд:

- визнати бездіяльність відповідача щодо непоновлення пенсії позивачці протиправною та дискримінаційною, визнати протиправними та дискримінаційними та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачці, викладене в листі відповідача № 1000-0202-8/22384 від 04.03.2021 та визнати протиправними та дискримінаційними дії відповідача стосовно відмови поновити виплату пенсії позивачці;

- зобов`язати ГУПФУ у Київській області вчинити певні дії поновити виплату пенсії позивачці з 01.09.2000, на вказаний нею банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- стягнути з відповідача кошти в сумі 100 000,00 грн на відшкодування їй моральної шкоди, заподіяної їй протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачці.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.05.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.05.2021 відкрито провадження в адміністративній справі; визначено, що справа буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 прийнято адміністративну справу № 640/12287/21 до провадження; визначено розгляд справи продовжити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); запропоновано сторонам у разі зміни фактичних обставин по даній справі, вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, повідомити суду про таке протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня отримання цієї ухвали шляхом направлення додаткових пояснень в електронній формі через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему (особистий кабінет в системі «Електронний суд») з використанням власного (уповноваженої особи) електронного підпису або у паперовій формі; зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали надіслати (надати) суду:

- відзив на позовну заяву (відзив) і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду) разом з документами, що підтверджують надіслання (надання) позивачу копії відзиву та доданих до нього документів;

- актуальну інформацію щодо поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії за спірний період; підтверджену належними доказами інформацію, який саме територіальний орган ПФУ розглянув заяву ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії та чи приймалося рішення про відмову у поновленні пенсії, якщо так яким саме органом.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що право громадян, які постійно проживають за кордоном, на отримання ними пенсійних виплат однозначно встановлено рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009.

20.05.2020 у справі № 815/1226/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що статті 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017) не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку з поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 у 25-рп/2009.

Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсій таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком, та на підставі ст. 46 Закону зобов`язав відповідача провести поновлення та виплату пенсії за віком з 07.10.2009 в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з компенсацією втрати частини доходів.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у справах № 160/10737/19, № 802/798/18-а, № 461/5775/16-а, № 815/1226/18.

Позивачка стверджує, що має право на відновлення пенсії з 01.09.2000, адже 07.10.2009 рішенням КСУ № 25-рп/2009 були скасовані дискримінуючі положення законодавства, що забороняли виплату пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, і яке обгрунтоване нормами статей 35, 46, 49 Закону та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. До того ж висновку дійшов ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України».

18.12.2020 позивачка звернулася до ГУПФУ у Київській області з особистою заявою про поновлення виплати пенсії з 01.09.2000, засвідченою нотаріально у Державі Ізраїль та легалізованою печаткою апостиль у відповідності до Гаазької Конвенції.

Проте, відповідач у своєму рішенні від 04.03.2021 № 1000-0202-8/22384 протиправно відмовив у поновленні виплати пенсії, грубо порушує права та законні інтереси позивача.

01.04.1991 по досягненні пенсійного віку та наявності 40 років страхового стажу позивачці була призначена пенсія за віком, яка виплачувалася їй до виїзду за кордон.

Для оформлення постійного проживання за кордоном позивачка оформила зняття з реєстрації останнього місця проживання ( АДРЕСА_1 ) та замість паспорта громадянина України отримала паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий органом 1000, 21.08.1996, строк дії якого був продовжений до 21.08.2016.

07.03.2000 позивачка виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

Починаючи з 01.09.2000 і станом на сьогоднішній день позивачка призначеної пенсії не отримує.

Після переїзду до Ізраїлю позивачці офіційними органами Ізраїлю був виданий документ посвідчення особи НОМЕР_2 , виданий органом відділення МВС в м. Рішон Ле-Ціон, 15.03.2000. Саме на підставі цього документу ізраїльським нотаріусом була верифікована особа позивачки для нотаріального засвідчення її підпису на довіреності та на її особистій заяві про поновлення пенсії.

Тільки 27.07.2002 на прийомі у адвоката Вадима Меламеда в Ізраїлі позивачці стало відомо, що вона стала жертвою обману ПФУ і що вона має повне право на поновлення виплати пенсії.

18.12.2020 представники позивача, діючи на підставі нотаріальної довіреності, надіслали безпосередньо до відповідача нотаріально посвідчену і апостильовану особисту заяву позивача про поновлення виплати пенсії з 01.09.2000.

В своєму рішенні про відмову у поновленні виплати пенсії відповідач обгрунтував відмову тим, що позивачкою не була дотримана вимога особистого звернення про поновлення пенсії; що представники позивача, які діють на підставі нотаріально посвідченої та апостильованої довіреності, не мають законних повноважень передати до УПФУ особисту заяву позивача; що у позивачки відсутня реєстрація на території України за місцезнаходженням відповідача; що документ, який посвідчує особу позивача, не відповідає Порядку № 22-1; що позивачка не є громадянкою України.

Додатково до раніше надісланих документів представниками позивача 14.01.2021 був направлений лист Центрального міжрегіонального УДМС у м. Києві та Київській області від 24.12.2020 про підтвердження громадянства України та довідки про заробітну плату і стаж позивачки.

З посиланням на норми Конституції України, Закону України «Про пенсійне забезпечення», статті 1 Протоколу № 1Конвенції, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», рішення ЄСПЛ у справах «Пічкур проти України», «Сук проти України», «Суханов та Ільченко проти України», «Лелас проти Хорватії», «Рисовський проти України», «Щокін проти України», постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18, постанови Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 501/28/17, від11.07.2019 у справі № 812/564/18, від 31.10.2019 у справі № 160/7699/18, від 31.10.2019 у справі № 208/3325/17, від 05.02.2020 у справі № 501/28/17, від 17.07.2018 у справі № 211/1789/17, від 18.09.2018 у справі № 522/535/17, від 31.01.2019 у справі № 520/9721/16-а, від 19.03.2019 у справі № 441/1239/17, від 08.08.2019 у справі № 426/7157/16-а, від 18.09.2018 у справі № 199/5647/17 представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 має право на поновлення виплати пенсії з компенсацією втрати частини доходів, з урахуванням індексації, на підставі її особистої заяви. Позивачкою при зверненні до відповідача з особистою заявою про поновлення пенсії було надано нотаріально посвідчену копію посвідчення особи, яке містить інформацію про особу, місце проживання та вік, а також було надано паспорт громадянина України для виїзду за кордон, строк дії якого був продовжений до 21.08.2019.

17.07.2019 була прийнята постанова КМУ № 681 «Про оптимізацію надання адміністративних послуг у сфері пенсійного забезпечення», якою забороняється вимагати від особи відомості, які посадова особа органу ПФУ може запросити сама з відповідних реєстрів.

Також представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 спричинено страждання та приниження у вигляді болі, душевних мук, тривог стосовно долі її майна, страху його ніколи не отримати, занепокоєння, пов`язаного з думками стосовно цього, котрі разом з тривалою невизначеністю з цього приводу приводять її до стресового стану, розчарування, відчуття несправедливості, та змушують її відчувати інші негативні переживання, що заподіяні їй незаконними рішеннями або діями або бездіяльністю відповідача, наносять тяжку моральну шкоду.

З посиланням на постанови Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17, від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17, від 17.12.2018 у справі № 509/4156/15-а, рішення ЄСПЛ у справах «Анатолій Войтенко проти України», «Світлана Науменко проти України», «Васерман проти Росії», представник позивача просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн.

Відповідачем у строки, визначені ухвалою суду від 04.02.2025, відзив та витребувані докази не надано.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-74 КАС України, суд прийшов до такого.

14.01.2021 за вх. № 3479 до ГУПФУ у Київській області надійшло звернення адвоката Вадима Меламеда, який діє за дорученням та від імені клієнтки ОСОБА_1 , «Про поновлення пенсії ОСОБА_1 » від 18.12.2020 (арк.спр. 104-106), до якого були додані заява ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , про витребування пенсійної справи та поновлення виплати пенсії, та нотаріально посвідчена і апостильована особиста заяву позивача про поновлення виплати пенсії з 01.09.2000 (арк.спр. 61-62, 63, 70).

До заяви були додані, зокрема, засвідчена копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_4 , орган видачі 1000, дата видачі 21.08.1996, дійсний до 21.08.2006, термін дії продовжено до 21.08.2016 (арк.спр. 92-93) та посвідчення особи, видане Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль, від 15.03.2000 (арк.спр. 96-97); картка платника податків, засвідчена копія трудової книжки, посвідчення Чорнобильця 4 категорії.

Згідно із листом адвоката Вадима Меламеда від 14.01.2021 додатково направлено відповідачеві супровідний лист від 10.12.2020 № 406 ТОВ «Арма-С», довідка про стаж роботи від 05.01.2021 № 01 АТ «Науково-дослідний інститут склопластиків і волокна», довідка про заробтіну плату від 05.01.2021 № 03 за період роботи з 1993 1998 роки АТ «Науково-дослідний інститут склопластиків і волокна», довідка про стаж роботи від 05.01.2021 за період роботи з 1967 1998 роки АТ «Науково-дослідний інститут склопластиків і волокна» (арк.спр. 107-108).

Листом від 14.01.2021 адвокат Вадим Меламед направив відповідачеві довідку про громадянство від 24.12.2020 (належним чином засвідчену копію), видану Центральним міжрегіональним управлінням ДМС в м. Києві та Київській області, згідно із якою відповідано до статті 3 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_1 є громадянином України (арк.спр. 109-110).

Листом від 04.03.2021 вих. № 1000-0202-8/22384 відповідач повідомив адвоката Меламеда В.Б., що гр. ОСОБА_1 буде мати право на поновлення виплати пенсії в разі надання документа, що засвідчує особу і громадянство України та є чинним на теперішній час (для іноземців та осіб без громадянства приймається посвідка на постійне проживання) та документів, що засвідчуть місце реєстрації (проживання) на території України.

Також у листі зазначено таке:

«..За матеріалами пенсійної справи, ОСОБА_1 перебувала на обліку та отримувала пенсії за віком з 01.04.1991 по 28.02.2000.

В лютому 2000 року, за заявою та наданими документами про виїзд на постійне місце проживання за кордон, ОСОБА_1 було проведено виплату пенсії за 6 місяців наперед.

Із матеріалів заяви вбачається, що Ви є представником за довіреністю.

В попередній відповіді на Ваше звернення № 1000-0202-8/14462 від 09.02.2021 зазначено, що заяви через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, відповідно до ч.1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та п.1.1 Порядку, приймаються органами Пенсійного фонду України лише при поданні та оформленні документів для призначення пенсій, а не для поновлення…

Таким чином, за поновленням пенсії гр. ОСОБА_1 має звернутися особисто.

Також зазначаємо, що особа яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік (пункт 2.9 Порядку). Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання..» (арк.спр. 64-65).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується таким.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Статтею 8 Закону № 1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Статтею 44 Закону № 1058-IV встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною п`ятою статті 45 Закону № 1058-IV визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Отже, суд робить висновок, що позивач як громадянин України має право на виплату призначеної їй пенсії. Підстави для поновлення конституційного права на виплату пенсії виникли після набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що: виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено в статті 46 Конституції України (постанови Верховного Суду від 20.01.2022 року у справі №280/4551/21, від 04.07.2022 року у справі №380/22572/21 від 24.07.2023 року у справі №280/6637/22).

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 року у справі №815/1226/18.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою правління ПФУ від 25.11.2005 № 22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846; далі Порядок № 22-1).

Відповідно до пункту 1.5 Порядку № 22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Отже, передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 20.02.2018 у справі № 757/12134/14-а, від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18, від

Тобто, зазначення відповідачем у листі № 1000-0202-8/22384 від 04.03.2021 про необхідність особистого звернення позивача до територіального органу ПФУ є необгрунтованим.

Разом з тим, у листі від 04.03.2021 № 1000-0202-8/22384 зазначено, що гр. ОСОБА_1 буде мати право на поновлення виплати пенсії в разі надання документа, що засвідчує особу і громадянство України та є чинним на теперішній час (для іноземців та осіб без громадянства приймається посвідка на постійне проживання) та документів, що засвідчуть місце реєстрації (проживання) на території України; що особа яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік (пункт 2.9 Порядку). Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.

Судом установлено і не заперечується відповідачем, що ОСОБА_1 є громадянкою України.

Статтею 2 Закону України від 18 січня 2001 року №2235-III «Про громадянство України» передбачено, що навіть якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Щодо доводів представника позивача про обгрунтування відповідачем відмови у поновленні виплати пенсії відсутністю реєстрації на території України та тим, що ОСОБА_1 не є громадянкою України, суд зазначає, що у листі від 04.03.2021 № 1000-0202-8/22384 відсутні посилання на те, що ОСОБА_1 не є громадянкою України та відсутня реєстрація на території України.

Суд зауважує, що підставою для вчинення дій, спрямованих на поновлення виплати пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу Пенсійного фонду України в установленому порядку.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України від 20.11.2012 № 5492-VI «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус (далі - Закон №5492-VI) документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України; 2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

Відповідно до частини першої розділу V Перехідні положення Закону № 5492-VI документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії та не підлягають обов`язковій заміні.

Згідно із підпунктом 2 пункту 89 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 № 152, паспорт для виїзду за кордон визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується у разі: закінчення строку його дії або прийняття рішення про його обмін до закінчення строку його дії.

З наведеного слідує, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон є належним документом, що засвідчує особу, виключно протягом дії такого паспорта та втрачає чинність після закінчення строку його дії.

Пунктом 2.22 Порядку № 22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Згідно із пунктом 2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

З аналізу вищевказаних приписів Порядку №22-1 слідує, що при зверненні до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії, заявник подає відповідну заяву разом із переліком документів, який передбачений Порядком №22-1. Особа, яка звертається за пенсією, повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

В контексті обставин справи, визначальним є той факт, що особа, яка звертається за пенсією, повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Проте, при зверненні із заявою про поновлення виплати пенсії позивачем не дотримано вимог пунктів 2.9, 2.23 Порядку № 22-1, зокрема не додано паспорту громадянина України та/або паспорту громадянина України для виїду за кордон.

Долучений позивачем паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_4 , на ім`я ОСОБА_1 , є недійсним, оскільки сплинув строк його дії (термін дії продовжено до 21.08.2016).

Подане представником позивачки посвідчення, видане Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль, відповідно до законодавства України не є належним документом, що посвідчує особу, яка звернулася за поновленням виплати пенсії, подання якого передбачено пунктом 2.9 Порядку №22-1.

Посвідчення особи, видане Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль 15.03.2000 посвідчує особу виключно на території Держави Ізраїль та не є посвідченням особи у розумінні пункту 1 частини першої статті 13 Закону №5492-VI, а Положення Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої наказом Міністерства закордонних справ України від 4 червня 2002 року №113, не можуть бути застосовані до спірних відносин, оскільки відповідно до пункту 1.4 зазначеної Інструкції, легалізації не підлягають оригінали, копії та фотокопії паспортів, військових квитків, трудових книжок, документів, що мають характер листування, дозволів на носіння зброї, свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів (технічних паспортів), посвідчення водія, посвідчення особи, нормативно-правові акти та роз`яснення щодо їх застосування.

Аналогічна правова позиція щодо тлумачення норм Закону № 1058-IV та Порядку №22-1 викладена у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2018 року у справі №805/465/18-а, від 1 жовтня 2021 року у справі № 280/5116/19, від 21 грудня 2021 року у справі № 540/1588/19 від 5 травня 2022 року у справі №520/9776/19, від 23.11.2023 у справі № 540/1625/21.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що заявником не дотримано встановленого порядку звернення за поновленням пенсії, оскільки заява подана без дотримання вимог Закону №1058-IV та Порядку № 22-1 щодо необхідного пакету документів, а відтак територіальний орган Пенсійного фонду України правильно констатував факт некомплектності документів для розгляду питання про поновлення пенсії.

Крім того, суд зауважує, що відповідач фактично не приймав рішення про відмову у поновленні виплати позивачу пенсії, а у межах вимог Порядку № 22-1 лише здійснив розгляд питання прийняття поданих документів.

З огляду на наведене, позовні вимоги про визнання бездіяльності відповідача щодо непоновлення пенсії позивачці протиправною та дискримінаційною, визнання протиправними та дискримінаційними та скасування рішення про відмову у поновленні пенсії позивачці, викладеного в листі відповідача № 1000-0202-8/22384 від 04.03.2021 та визнання протиправними та дискримінаційними дії відповідача стосовно відмови поновити виплату пенсії позивачці; зобов`язання ГУПФУ у Київській області вчинити певні дії поновити виплату пенсії позивачці з 01.09.2000, на вказаний нею банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не належать до задоволення.

Одночасно із цим, суд зазначає, що ОСОБА_1 як громадянин України, що виїхала за кордон на постійне місце проживання, має право на поновлення виплати пенсії, проте за умов звернення до управління ПФУ із відповідною заявою з дотриманням положень Закону №1058-IV та Порядку №22-1, якими врегульовано питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до № 1058.

Викладене узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 14.12.2023 у справі № 580/1829/20, від 29.11.2023 у справі № 360/5184/19, від 23.11.2023 у справі № 540/1625/21, від 21.09.2023 у справі № 420/6336/19, від 18.12.2022 у справі №280/4176/19.

Позовна вимога про стягнення з відповідача коштів в сумі 100 000,00 грн на відшкодування їй моральної шкоди, заподіяної їй протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачці, задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від вимог про зобов`язання поновити виплату пенсії.

Щодо клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду, суд зауважує, що позивач обгрунтував відсутність такого пропуску посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18, і такий строк не пропущено.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що основні (суттєві) аргументи позовної заяви є необґрунтованими, внаслідок чого позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 9, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову адвоката Меламеда Вадима Борисовича в інтересах ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (04071, м. Київ, вул. Ярославська, 40, ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Г. Секірська