Справа № 990SСGС/17/24
Суддя: Гриців Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2025-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

суддів Верховного Суду Гриціва М. І., Пількова К. М., Усенко Є. А. щодо постанови Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) від 30 січня 2025 року у справі № 990SCGC/17/2 за скаргою ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) від 25 червня 2024 року № 1949/0/15-24, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати (далі - Друга ДП) від 27 березня 2024 року № 913/2дп/15-24.
1. Цим рішенням Друга ДП Ради притягнула суддю Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосувала до нього дисциплінарне стягнення у виді попередження.
За результатами розгляду скарги судді ОСОБА_1 ВРП ухвалила рішення від 25 червня 2024 року, яким частково скасувала рішення Другої ДП ВРП від 27 березня 2024 року № 913/2дп/15-24 про притягнення судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та ухвалила нове рішення, яким виклала мотивувальну частину в редакції свого рішення, яке скаржник власне оскаржує до суду, а в іншій частині рішення Другої ДП ВРП від 27 березня 2024 року № 913/2дп/15-24 залишила без змін.
Рада не погодилася з висновками її Другої ДП про те, що дії судді ОСОБА_1 (під час ухвалення судових рішень, про які мова буде вестися нижче) свідчать про наявність у них складу дисциплінарного проступку, визначеного пунктом 4 частини першої статті 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), - іншого грубого порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків, яке він скоїв через грубу недбалість. З покликанням на постанову Великої Палати від 21 січня 2021 року (провадження № 11-260сап20) ВРП зазначила, що наявність істотних негативних наслідків є одним з обов`язкових елементів об`єктивної сторони дисциплінарного проступку, визначеного пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, у частині такої кваліфікуючої ознаки об`єктивної сторони проступку, як інше грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків.
29 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду зі скаргою на рішення ВРП від 25 червня 2024 року № 1949/0/15-24 (далі - спірне рішення), яке Рада ухвалила за результатами розгляду скарги судді на рішення своєї Другої ДП від 27 березня 2024 року № 913/2дп/15-24 «Про притягнення судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності» (далі - рішення Другої ДП ВРП).
2. Велика Палата постановою від 30 січня 2005 року задовольнила скаргу судді ОСОБА_1
Велика Палата виснувала, що ВРП дійшла необґрунтованого висновку про наявність підстав для притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, оскільки характер дій судді під час постановлення ухвал про надання дозволу на проведення обшуку не свідчить про порушення суддею норм процесуального права, які б могли кваліфікуватись як порушення прав людини та основоположних свобод.
3. З постановою Великої Палати від 30 січня 2005 року по суті спору не погоджуємося і, керуючись частиною третьою статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважаємо за необхідне висловити окрему думку.
4. Передумови, що лягли в основу спірного рішення, час, місце, зміст та історію перебігу діянь, які Друга ДП та ВРП поставили за провину і розцінили як дисциплінарний проступок, стисло можна викласти в такому вигляді.
14 квітня 2006 року Президент України видав Указ № 308/2006 про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Печерського районного суду міста Києва строком на п`ять років, а 03 лютого 2011 року Верховна Рада України ухвалила Постанову № 2990-IV про обрання ОСОБА_1 суддею цього суду безстроково.
Скаржився й на те, що ухвали не містять посилання на конкретні матеріали кримінального провадження, дослідження яких давали слідчому судді підстави для надання дозволів на проведення обшуків. В ухвалах нема мотивів, з огляду на які слідчий суддя вважав доведеними обставини про вчинення, на його думку, кримінального правопорушення; що відшукувані речі, документи знаходяться саме в автомобілях, які належать на праві власності скаржнику. Слідчий суддя не перевірив, чи є проведення обшуку автомобілів співмірним процесуальним заходом щодо фактичного стану розслідування кримінального провадження, чи є воно доцільним та чи буде досягнута мета й виконане завдання такої слідчої дії. Слідчий суддя не зазначив, якими саме доказами обґрунтовується та підтверджується неможливість отримання слідчим доступу до речей, документів, відомостей відповідно до частини другої статті 93 КПК України або за допомогою інших слідчих дій, визначених цим Кодексом. В ухвалах не наведено мотивів, якими керувався слідчий суддя, коли встановлював максимальний строк дії ухвал про надання дозволу на проведення обшуків.
Скаржник підкреслював, що наслідком такої суддівської недбалості стало вилучення автомобілів, що належать йому на праві власності. З огляду на ці обставини скаржник просив притягнути суддю Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
6. 27 березня 2024 року Друга ДП ВРП ухвалила рішення № 913/2дп/15-24, яким установила, що суддя ОСОБА_1 вчинив дисциплінарний проступок, передбачений пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII (внаслідок грубої недбалості допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод, інше грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків), вирішила притягнути цього суддю до дисциплінарної відповідальності та застосовати до нього дисциплінарне стягнення у виді попередження.
Основним мотивом цього рішення стало те, що суддя належно не обґрунтував судові рішення, якими він надав дозвіл на обшук та вилучення майна і по суті позбавив (на 10 місяців) права власності фізичну особу на майно (автомобілі).
Друга ДП ВРП виходила з того, що зі змісту ухвал слідчого судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1 від 29 вересня 2021 року не видно, чим керувався суд, коли задовольняв клопотання про надання дозволу на проведення обшуку в автомобілях, котрі належать ОСОБА_2 , і чому ці автомобілі можуть бути речовими доказами у справі. В ухвалах містяться загальні фрази про те, що обставини, викладені в клопотанні, знайшли своє підтвердження в наданих матеріалах, відшукання речей матиме доказове значення для розслідування кримінального провадження, а надалі вони будуть доказами під час судового розгляду кримінального провадження.
Слідчий суддя вирішив, що є обґрунтовані підстави вважати, що відшукувані речі знаходяться в названому в клопотанні слідчого приміщенні і є підстави для рішення про надання дозволу на проведення обшуку з метою їх вилучення. Проте, як виснувала Друга ДП ВРП, норми КПК України не передбачають правоможності слідчого судді у своєму відповідному судовому рішенні про дозвіл на обшук житла або іншого володіння особи вирішувати питання про вилучення обшукуваного майна.
Друга ДП ВРП проаналізувала клопотання слідчого про проведення обшуку в згаданих автомобілях з метою їх вилучення. За фабулою кримінального провадження це провадження було зареєстроване за фактом знищення (пошкодження) чотирьох автомобілів невстановленими особами шляхом підпалу, а також за фактом зникнення ще двох автомобілів, що належать ТОВ «Аграрно-вантажна компанія». Зникнення цих автомобілів сталося після початку процесу розлучення між подружжям, яке є бенефіціарами цієї компанії. Автомобілі, які підлягали обшуку та вилученню, належали родичу одного з подружжя.
В ухвалах про обшук та у клопотаннях слідчого нема жодних пояснень, як автомобілі ОСОБА_2 пов`язані з подією злочинів, жодних аргументів, з якою метою необхідно вилучити ці автомобілі і чому є підстави вважати, що в них знаходяться речі, які можуть бути доказами у справі, або вони самі можуть бути речовими доказами. Відповідно, посилання на ці клопотання не роблять ухвалу слідчого судді мотивованою, оскільки в них таких мотивів не наведено.
Також зі змісту рішення Другої ДП ВРП висновувалося, що ті мотиви, які фактично відображені в ухвалах слідчого судді, навіть темпорально не були і не могли бути озвучені під час розгляду клопотання слідчого на судовому засіданні, оскільки відповідно до журналів судових засідань слідчий давав пояснення щодо клопотання протягом лише 2 секунд. За такий час неможливо належно обґрунтувати клопотання і навести додаткові аргументи, що є ще одним наглядним свідченням того, що ухвалам слідчого судді бракує належного обґрунтування.
Незазначення належних, співвідносних із приписами процесуального закону мотивів, якими керувався суддя, коли задовольняв клопотання про надання дозволу на проведення обшуку з метою вилучення обшукуваних об`єктів, чого не передбачає чинний кримінальний процесуальний закон, як підсумував дисциплінарний орган, призвело до порушення основоположного права на справедливий суд та порушення права власності.
7. Для цілей цієї окремої думки вважаємо за потрібне акцентувати увагу на тому, що поділяємо усталену думку про те, що суд, який розглядає скаргу на рішення ВРП про розгляд скарги на рішення ДП про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді, за наслідками судового розгляду не повинен перебирати на себе повноваження Ради і замість ВРП чи її дисциплінарних органів визначати, чи є підстави для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, чи вчинив суддя дисциплінарне правопорушення, які фактичні підстави цього проступку; чи містить діяння, яке поставлено за провину судді, ознаки дисциплінарного проступку; чи є встановлені законом підстави, за яких вчиненні цим суддею дії мають (можуть) розцінюватися (кваліфікуватися) як дисциплінарний проступок; чи встановлює закон дисциплінарну відповідальність за порушення, яке поставлено за провину судді; чи є обґрунтовані підстави для визнання судді винним у скоєнні дисциплінарного делікту, який вид дисциплінарного стягнення слід обрати, зокрема, враховувати характер дисциплінарного проступку судді, його наслідки, дані, що характеризують особу судді, ступінь його вини, наявність непогашених дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
Ми пам`ятаємо, що в Україні діє ВРП, яка згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 131 Конституції України розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора та ухвалює рішення про звільнення судді з посади; що згідно зі статтею 108 Закону № 1402-VIII дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати ВРП у порядку, визначеному Законом України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), з урахуванням вимог цього Закону; що питання дисциплінарної відповідальності судді є виключною компетенцією ВРП і охоплюється її дискреційними повноваженнями, а також що за частиною першою статті 52 Закону № 1798-VIII рішення Ради, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення ДП, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; 3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП, якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2-5 частини десятої статті 51 цього Закону; 4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких Рада дійшла відповідних висновків.
Із преамбули та частини першої статті 1 Закону № 1798-VIII є очевидним, що цей Закон визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП. Рада є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
Завдання, на виконання яких створена ВРП, мета, на досягнення якої має бути спрямована діяльність цього органу, а такою, з-поміж іншого, є забезпечення функціонування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, одним зі способів здобуття якої є процедура притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності, у разі скоєння дисциплінарних правопорушень, несумісних зі статусом судді, покладають на ВРП обов`язок та відповідальність усі звинувачення або скарги, що надійшли на суддю в ході виконання ним своїх судових і професійних обов`язків, невідкладно і безсторонньо розглянути згідно з відповідною процедурою.
Розгляд скарги за відповідною процедурою має означати, що він (розгляд) буде проведений справедливо, права судді в цьому провадженні будуть дотримані, доводи незгоди останнього будуть почуті, форма дисциплінарної відповідальності ґрунтуватиметься на юридичних фактах, знанні про поведінку і конкретні соціальні фактори, порушення чи недотримання яких ставитиметься за провину судді. Висновки дисциплінарного орану будуть ґрунтуватися на достовірних і допустимих доказах, будуть мотивованими, не міститимуть припущень чи оцінки законності судових рішень, ухвалених суддею, порушення якої буде ставитися за провину судді, вид стягнення, якщо буде ухвалено рішення про вчинення суддею дисциплінарного проступку, буде співмірним, пропорційним вчиненому, будуть враховані суб`єктивне ставлення судді до скоєного та інші обставини, що мають значення.
Закріплені в пункті 4 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII вимоги зазначати у рішенні Ради підстави дисциплінарної відповідальності означають, що ВРП повинна через зовнішній прояв назвати певні «дивні», аномальні, негативні факти чи соціальні явища, які підпадають під поняття дисциплінарного проступку, вказати конструктивні ознаки та властивості, які характеризують поведінку, рішення чи дії судді як протиправну та соціально шкідливу.
Встановлені в цьому самому пункті вимоги до рішення ВРП послатися на мотиви, за яких Рада дійшла відповідних висновків, цільово спрямовані на те, що дисциплінарний орган має повідомити, пояснити те, які саме і чому рішення, поведінка чи інше діяння судді в зафіксованій та підтвердженій доказами правовій ситуації є дисциплінарним проступком і які об`єктивні чинники (способи, механізми) характеризують наявність у них ознак протиправності.
Реалізація повноважень ВРП у сфері дисциплінарної відповідальності судді не повинна бути довільною, не перебувати в рамках власного абсолютно вільного розсуду, а спиратися на вимоги принципу верховенства права, діяти так, щоб не порушувати рівновагу між вимогами інтересів суспільства і необхідними умовами основних прав та статусу судді як носія судової влади, що передбачає розумну відповідність між використовуваними засобами і переслідуваною метою з тим, щоб забезпечити баланс цінностей, що захищаються Конституцією України, і особа судді не піддавалася невиправданому або надмірному обтяженню.
8. Вочевидь у контексті викладеного суд має повноваження і зобов`язаний встановити та визначити не тільки те, чи Рада назвала та/чи обмежилася переліком підстав і мотивів дисциплінарної відповідальності судді, але відповідно до завдань та призначення судового контролю за рішенням ВРП - дослідити, з`ясувати й визначити якісний, змістовний стан (суть) підстав та мотивації дисциплінарної відповідальності судді, на які послався дисциплінарний орган, а також чи відповідають вони меті дисциплінарної відповідальності, чи на підставі закону і з дотриманням принципів верховенства права, незалежності суду, заборони втручання в діяльність суду та законодавчо визначеного порядку проведено дисциплінарне провадження, чи не є рішення про притягнення судді до дисциплінарної відповідності явно свавільним, неспівмірним або непропорційним.
Утім ВРП погодилася з висновками рішення її Другої ДП від 27 березня 2024 року № 913/2дп/15-24 про наявність у діях судді ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII (допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод - права на справедливий суд).
У цих судових рішеннях та у клопотаннях слідчого СВ Печерського УП ГУ НП у місті Києві не було жодних пояснень, як автомобілі (які були вилучені) пов`язані з подією злочинів, не було жодних аргументів, з якою метою необхідно вилучити ці автомобілі, а також чому були підстави вважати, що в них можуть знаходитись речі, які можуть бути доказами у кримінальному провадженні, або вони самі можуть бути речовими доказами.
ВРП виснувала теж, що суд під головуванням судді ОСОБА_1 не діяв як «суд, встановлений законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), чим порушив право сторін на справедливий суд, гарантоване цією статтею. Таке розуміння положень статті 6 Конвенції та, відповідно, змісту прав на справедливий суд підтверджується практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд), зокрема рішеннями від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко та Стригун проти України», від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» та від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України». Крім того, зробила висновок, що вирішення питання про «надання дозволу на проведення обшуку в автомобілях з метою їх вилучення» призвело до порушення основоположного права людини - права на справедливий суд у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 6 Конвенції.
Рада підсумувала, що доводи судді ОСОБА_1 та його представника не спростовують правильності викладених у рішенні Другої ДП від 27 березня 2024 року № 913/2дп/15-24 висновків про наявність у його діях складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII (допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод - права на справедливий суд).
11. На нашу думку, більшість суддів Великої Палати, які ухвалили рішення про задоволення скарги судді ОСОБА_1 та про скасування спірного рішення, не зовсім правильно інтерпретували фактичні обставини дисциплінарного проступку й не у точній відповідності застосували норми матеріального та процесуального права, які регулюють не тільки підстави та порядок ухвалення судових рішень про проведення обшуку в межах кримінального провадження, але й ті з них, котрі встановлюють підстави та порядок притягнення судді до дисциплінарної відповідальності у разі, якщо суддя, який брав участь в ухваленні таких судових рішень, порушив права людини і основоположні свободи, зокрема право на справедливий суд.
12. Нагадаємо, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 131 Конституції України в Україні діє ВРП, яка розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора.
Повторимося, що з преамбули та частини першої статті 1 Закону № 1798-VIII видно, що цей Закон визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП. Рада є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з такої підстави, як умисне або внаслідок грубої недбалості допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод або інше грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків.
Відповідно до частини першої статті 107 цього Закону право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа.
За частиною першою статті 108 Закону № 1402-VIII дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати ВРП у порядку, визначеному Законом № 1798-VIII, з урахуванням вимог цього Закону.
Згідно із частинами першою та другою статті 109 Закону № 1402-VIII дисциплінарне стягнення стосовно судді може застосовуватися у виді: 1) попередження; 2) догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; 3) суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; 4) подання про тимчасове (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов`язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; 5) подання про переведення судді до суду нижчого рівня; 6) подання про звільнення судді з посади. Під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності.
За частиною четвертою статті 109 Закону № 1402-VIII дисциплінарні стягнення, визначені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, не застосовуються у разі вчинення суддею проступків, визначених пунктами 3, 10-12, 14, 15 частини першої статті 106 цього Закону.
Відповідно до статті 111 цього Закону суддя може оскаржити рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності з підстав та в порядку, визначеному Законом № 1798-VIII.
У частинах першій, другій статті 42 Закону № 1798-VIII передбачено, що дисциплінарне провадження розпочинається за скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарна скарга), поданою відповідно до Закону № 1402-VIII, або за ініціативою Дисциплінарної палати чи Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом. Дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюють Дисциплінарні палати ВРП.
Частинами першою, другою статті 52 цього Закону передбачено, що рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути скасовано з переліку підстав, який є вичерпним: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; 3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2-5 частини десятої статті 51 цього Закону; 4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків. Право на оскарження до суду рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, має суддя, щодо якого було ухвалено відповідне рішення, та скаржник, якщо рішення ВРП ухвалене за його скаргою.
За пунктами 2, 3 частини першої, частинами сьомою, восьмою статті 266 КАС України) правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: законності дій чи бездіяльності, зокрема, ВРП; законності актів ВРП; законності рішень ВРП, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її дисциплінарних палат. На рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати. Така скарга розглядається за правилами касаційного провадження, встановленими цим Кодексом. Велика Палата за наслідками розгляду справи щодо оскарження рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може скасувати оскаржуване рішення ВРП або залишити його без змін. У випадку скасування судом рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, ВРП розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Згідно з практикою цього Суду навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов`язків цивільного характеру», у певному відношенні не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, порушення Конвенції не констатується за умови, якщо провадження у вищезазначеному органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції». У рамках скарги за статтею 6 Конвенції для того, щоб визначити, чи мав суд другої інстанції «повну юрисдикцію» або чи забезпечував «достатність перегляду» для виправлення відсутності незалежності в суді першої інстанції, необхідно врахувати такі фактори, як предмет оскаржуваного рішення, спосіб, у який було винесено рішення, та зміст спору, включаючи бажані та дійсні підстави для оскарження (рішення ЄСПЛ від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», пункт 123).
Можливість оскаржити рішення по суті є важливим запобіжником суддівської незалежності та незалежності судової системи в цілому.
Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
ЄСПЛ у рішенні від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначив, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року № 1-1/2004 у справі про офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 126 Конституції України та частини другої статті 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) зазначив, що незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади; забороною будь-якого впливу на суддів; захистом їх професійних інтересів; особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності; забезпеченням державою особистої безпеки суддів та їхніх сімей; гарантуванням фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту; забороною суддям належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, займатися за сумісництвом певними видами діяльності; притягненням до юридичної відповідальності винних осіб за неповагу до суддів і суду; суддівським самоврядуванням.
13. Маємо розуміння того, що означені межі мають нагадувати, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень, важливими аспектами права на справедливий суд. У судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованості судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що їх почули. Вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.
Згідно із частиною першою статті 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Частинами першою, другою статті 234 КПК України встановлено, що обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.
Частина третя статті 234 КПК України визначає, що в разі необхідності провести обшук слідчий за погодженням з прокурором або прокурор звертається до слідчого судді з відповідним клопотанням, яке повинно містити відповідно відомості.
Відповідно до статті 235 КПК України ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи повинна відповідати загальним вимогам до судових рішень, передбаченим цим Кодексом, а також містити відомості про: 1) строк дії ухвали, який не може перевищувати одного місяця з дня постановлення ухвали; 2) прокурора, слідчого, який подав клопотання про обшук; 3) положення закону, на підставі якого постановляється ухвала; 4) житло чи інше володіння особи або частину житла чи іншого володіння особи, які мають бути піддані обшуку; 5) особу, якій належить житло чи інше володіння, та особу, у фактичному володінні якої воно знаходиться; 6) речі, документи або осіб, для виявлення яких проводиться обшук.
Отож у наведених статтях КПК України чітко встановлений порядок санкціонування такої слідчої дії, як обшук, натомість ці норми не регулюють питання вилучення майна під час обшуку.
Стаття 372 КПК України визначає зміст ухвали, яка складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів та мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Відповідно до частини четвертої статті 370 КПК України вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
З цього приводу маємо зазначити, що процесуальна вимога вмотивованості рішення по суті є проявом самої природи рішення як акта, що містить відповіді на правові питання, які виникли у справі, та визначає дії, які мають бути здійснені у зв`язку зі встановленими фактичними обставинами. Оскільки кожне рішення ухвалюється саме у зв`язку з певними фактичними обставинами, уся попередня перед ухваленням рішення процесуальна діяльність і полягає, зрештою, у збиранні, перевірці й оцінці тих фактичних даних - доказів, на підставі яких видаються певні рішення і які власне й обґрунтовують його. В основі кожного судового рішення повинні лежати встановлені у справі фактичні обставини, що свідчать про наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість ухвалення цього рішення.
Вмотивованість посилює обґрунтованість судового рішення, надає йому внутрішню і зовнішню переконливість, полегшує розуміння учасниками судового провадження суті прийнятого судом рішення і тим самим забезпечує реальне здійснення їх права на захист проти неправомірних судових рішень.
При цьому застосовувати до ухвал слідчого судді про надання дозволу на обшук майна правила, які регламентують загальні вимоги щодо судового рішення суду першої інстанції в кримінальному провадженні, можна лише з урахуванням особливостей стадії досудового розслідування, яка є відмінною від судового розгляду.
Треба пам`ятати, що приписи КПК України не передбачають обов`язку слідчого судді перелічувати всі обставини кримінального провадження і викладати в ухвалі про обшук майна всі відомі і встановлені відомості.
Не можна не оминути увагою й те, що вмотивованість ухвали слідчого судді про обшук майна повинна бути в межах, які не розкривають таємницю досудового розслідування. Зокрема, в ній повинні бути наведені аргументи, що переконали суддю у задоволенні чи відхиленні такого клопотання.
14. Як уже згадувалось раніше, у провадженні судді ОСОБА_1 перебували клопотання слідчого СВ Печерського УП ГУ НП у місті Києві про обшук.
Слідчий суддя, коли задовольняв клопотання слідчого про обшук, виходив з того, що обставини, викладені в клопотанні, знайшли своє підтвердження в наданих матеріалах провадження, відшукання речей буде мати доказове значення для розслідування кримінального провадження, а надалі вони будуть доказами під час судового розгляду кримінального провадження, є обґрунтовані підстави вважати, що відшукувані речі знаходяться у приміщенні, згаданому у клопотанні.
Відповідно до журналу судового засідання це засідання розпочалось о 16:22:24 та закінчилось о 16:23:54, тобто тривало 1 хв 30 с. Пояснення слідчого щодо клопотання тривало 2 с (з 16:22:38 до 16:22:40), а дослідження матеріалів провадження в повному обсязі - 1 с (з 16:22:40 по 16:22:41).
Слідчий суддя, коли задовольняв клопотання слідчого про обшук, виходив із того, що обставини, викладені в клопотанні, знайшли своє підтвердження в наданих матеріалах провадження, відшукання речей буде мати доказове значення для розслідування кримінального провадження, а надалі вони будуть доказами під час судового розгляду кримінального провадження, є обґрунтовані підстави вважати, що відшукувані речі знаходяться у згаданому в клопотанні приміщенні.
Відповідно до журналу судового засідання це засідання розпочалось о 16:06:23 та закінчилось о 16:08:10, тобто тривало 1 хв 47 с. Пояснення слідчого щодо клопотання тривало 2 с (з 16:06:45 до 16:06:46), а дослідження матеріалів провадження в повному обсязі - 1 с (з 16:06:46 по 16:06:47).
15. На нашу думку, у світлі викладеного у ВРП не було причин дійти іншого висновку, ніж того, що зі змісту ухвал слідчого судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1 від 29 вересня 2021 року не можна визначити тих ризиків, з посиланням на які слідчий суддя ухвалював рішення про задоволення клопотання про надання дозволу на проведення обшуку в автомобілях, які належать ОСОБА_2 , і чому ці автомобілі можуть бути речовими доказами у справі.
Годитися також треба було з міркуваннями спірного рішення Ради про те, що ухвали містять загальні, інколи недоладні фрази про підтвердження прохання надати дозвіл на обшук наданими матеріалами клопотання або що відшукання речей буде мати доказове значення для розслідування кримінального провадження, а згодом вони будуть доказами під час судового розгляду кримінального провадження, або, наприклад, що такі відшукувані речі, як автомобілі, можуть знаходитися у приміщенні, згаданому у клопотанні.
Ухвали містять шаблонні формулювання і не мають інших обґрунтувань та висновків на користь необхідності санкціонування такого заходу, як обшук. Сприйняття шаблонності й невмотивованості цих ухвал, а також те, що їхньому постановленню передував геть нетривалий розгляд клопотань, посилює мотивація суду щодо місця відшукування речей - суд дозволяє їх відшукувати «у приміщенні», тоді як у клопотанні слідчого йшла мова про автомобілі.
Рада закцентувала увагу на тому, що в ухвалах про обшук та у клопотаннях слідчого нема жодних пояснень, як автомобілі, які пропонувалися обшукати і вилучити, пов`язані з подією злочинів. Нема будь-яких аргументів на користь необхідності вилучення цих автомобілів, або про те, що є підстави вважати про наявність у них речей, які можуть бути доказами у справі, або що вони самі можуть бути речовими доказами. З огляду на це Рада вкотре зазначила, що посилання на вказані клопотання не роблять ухвалу слідчого судді мотивованою, оскільки у цих клопотаннях таких мотивів нема.
Такі мотиви й не могли бути озвучені і під час розгляду клопотання слідчого на судовому засіданні, бо відповідно до журналів судових засідань слідчий давав пояснення щодо клопотання протягом 2 секунд. За такий час неможливо належно обґрунтувати клопотання і навести додаткові аргументи. Своєю чергою такого змісту хронологія і послідовність дій скаржника під час розгляду клопотання про арешт дозволяли дисциплінарному органу та ВРП констатувати, що такого обґрунтування не було, позаяк йому не було звідки взятись.
Відтак Рада слушно виснувала, що наведені обставини спростовують пояснення судді, що належне обґрунтування необхідності проведення обшуку та вилучення майна було викладене у клопотаннях слідчого та доданих до них матеріалах.
Отож, на наше розуміння, у цій справі немає об`єктивних та переконливих факторів (чинників), які б змусили засумніватися в правомірності дій ВРП щодо дій судді ОСОБА_1
16. Гадаємо, що Велика Палата мала би відхилити мотиви скаржника, який з посиланням на аналіз приписів пункту 5 частини п`ятої статті 234, частини сьомої статті 236 КПК України доводив, що слідчий суддя в ухвалі про надання дозволу на обшук майна може надати дозвіл на вилучення такого майна. Відтак переконував, що його рішення про надання дозволу на вилучення автомобілів не є результатом вчинення неправомірних дій або неприпустимим порушенням закону, що зумовлює притягнення його до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до статті 30 Конституції України, статті 13 КПК України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.
Відповідно до статті 16 КПК України обмеження права власності можливе лише на підставі судового рішення. Без судового рішення допускається лише тимчасове вилучення майна.
Як уже зазначалося, частина перша статті 234 КПК України визначає, що обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.
У частині другій статті 235 цього ж Кодексу чітко визначено, що має містити ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, і ця норма не містить вимогу про зазначення майна, яке після обшуку підлягає вилученню.
За правилами частин другої та сьомої статті 236 КПК України огляд здійснюється згідно з правилами, передбаченими для обшуку, а вилучені при огляді речі та документи вважаються тимчасово вилученим майном.
Відповідно до статті 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.
Статус майна, вилученого під час обшуку, огляду, проведених на підставі ухвали слідчого судді, як тимчасово вилученого закріплений також у частині другій статті 168 та абзаці другому частини п`ятої статті 171 КПК України.
Норми статей 159, 163 (частина сьома), 164 КПК України визначають, що під час тимчасового доступу до речей і документів майно, зазначене у відповідній ухвалі слідчого судді, можна вилучити.
Тлумачення цих норм дозволяє констатувати, що коли відбувається тимчасовий доступ до речей і документів чи тимчасове вилучення майна, то дії з вилучення речей і документів стаються на підставі санкції (дозволу) слідчого судді - вилучити, тоді як санкцію (дозвіл) судді на проведення обшуку охоплює відмінна від [тимчасового] вилучення дія - виявити (знайти) щось конкретне, що є предметом обшуку і яке не передбачає його вилучення.
Оскільки під час розгляду клопотання про проведення обшуку не мало вирішуватися питання про вилучення майна, то на слідчого суддю не покладався обов`язок перевірити, чи без вилучення майна існує реальна загроза зміни або знищення речей чи документів або чи вилучення необхідне для досягнення цілей досудового розслідування, як це передбачено частиною сьомою статті 163 та частиною одинадцятою статті 170 КПК України.
Тобто суддя ОСОБА_1 чинив поза межами вимог клопотання про обшук, вирішив питання про вилучення майна та по суті втрутився у право власності особи, яка не є стороною кримінального провадження, і таке втручання (обмеження) тривало з 08 жовтня 2021 року.
19. На наше бачення, Велика Палата не мала причин не прислухалася до висновку ВРП про те, що суд під головуванням судді ОСОБА_1 не діяв як «суд, встановлений законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, і таким чином порушив право сторін на справедливий суд, гарантоване цією статтею. Таке розуміння положень статті 6 Конвенції та, відповідно, змісту права на справедливий суд підтверджується практикою ЄСПЛ.
Зокрема, у пункті 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко та Стригун проти України» зазначено, що «…фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність».
Відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У пункті 38 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» наголошено, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга норма, що міститься у другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як окремі, тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою.
Будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання про те, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (пункт 39 рішення).
Відповідно до пункту 50 рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинне бути законним, а позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом».
Вираз «на умовах, передбачених законом» найперше вимагає, щоб відповідний захід мав певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, зможе передбачити його наслідки для себе (пункт 155 рішення ЄСПЛ від 29 квітня 2003 року у справі «Полторацький проти України»).
Рада, коли переглядала рішення її Другої ДП, на нашу думку, правильно підсумувала, що вирішення питання про «надання дозволу на проведення обшуку в автомобілях з метою їх вилучення» призвело до порушення основоположного права людини - права на справедливий суд у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 6 Конвенції, що свідчить про наявність у діях судді ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII (допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод - права на справедливий суд).
20. Гадаємо, що наведені вище аргументи є слушними і достатніми для того, щоб можна було визнати неспроможними доводи скарги ОСОБА_1 про те, що спірне рішення не утворює складу дисциплінарного проступку, оскільки в ньому нема такого елемента цього діяння, як суб`єктивна сторона.
21. Ми вважаємо також, що не знайшли свого підтвердження й міркування скаржника про перебирання на себе Радою повноважень з оцінювання законності та обґрунтованості судових рішень, позаяк Рада не давала оцінку судовим рішенням та не ставила їх під сумнів. Натомість Рада сфокусувала свій погляд на діях судді ОСОБА_1 під час розгляду заявлених клопотань про обшук, зважила на законодавче регламентування дій слідчих суддів під час розгляду таких клопотань та проаналізувала дії саме під час судового засідання, а також надала оцінку наслідкам дій (бездіяльності) судді.
22. Отож хочемо підсумувати, що у спірному рішенні ВРП правильно погодилася з тим, що підстави дисциплінарного правопорушення, які встановила її Друга ДП і які були відтворені, зокрема, в цій окремій думці, містили ознаки для притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. У цьому рішенні Рада проаналізувала кожну з них і надала відповідну правову характеристику з погляду належності до ознак, що утворюють склад дисциплінарного делікту.
ВРП навела аргументи на підтримання правильності висновків Дисциплінарної палати про дотримання строків накладення дисциплінарного стягнення на скаржника. ВРП слушно погодилася з рішенням її Другої ДП про те, що порушення, яке вчинив ОСОБА_1 , підпадає під правову кваліфікацію, яку сформулювала Дисциплінарна палата.
Рада перевірила і не поставила під сумнів того, що вид дисциплінарного стягнення був обраний на підставі характеру вчиненого суддею діяння, з урахуванням навантаження на суддю, відомостей про особу судді та обставин, що впливають на дисциплінарну відповідальність, із розуміння того, що проступок вчинив саме суддя і саме у сфері правосуддя, а також того, наскільки дії судді під час здійснення провадження в справах були об`єктивними, відповідали вимогам закону.
23. Наведені в оскарженому рішенні ВРП результати розгляду скарги судді ОСОБА_1 на рішення Другої ДП вмотивовані, ґрунтуються на належних і допустимих доказах, рішення ухвалене на підставі закону та з урахуванням принципу пропорційності. Передбачених статтею 52 Закону № 1798-VIII обов`язкових підстав для скасування спірного рішення ВРП нема. Рада діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом № 1798-VIII.
24. Рада у спірному рішенні виокремила, що за наслідками розгляду дисциплінарної скарги не оцінювала законності й обґрунтованості судових рішень, постановлених під головуванням судді ОСОБА_1 Із текстів та змісту цих рішень не вбачається таких оціночних суджень.
25. У розумінні приписів статті 106 Закону № 1402-VIII, зокрема, дисциплінарний орган повинен встановити, які дії здійснив суддя в царині своєї діяльності, тобто у сфері правосуддя; як процесуальний закон приписує діяти чи не діяти судді; які рішення повинен вчинити суддя, а на які встановлено обмеження чи заборону; чи діяв суддя відповідно до закону та відомих нормативних положень, і якщо чинив усупереч, то через які причини, якими мотивами керувався. Встановлення кваліфікуючих фактичних обставин дисциплінарного правопорушення, вибір нормативних положень і зіставлення фактичних передумов дисциплінарного проступку з вимогами закону, що визначають процедуру здійснення судочинства, норми поведінки судді, зокрема й етичні правила, виявлення в діях судді невідповідності, відхилення, недотримання чи інших негативних поведінкових факторів, зовнішній вираз яких відображає ставлення свідомості і волі судді до суті та характеру цих дій, і дає можливість визначити, чи вчиняв ці дії суддя умисно або через грубу недбалість, утворює юридичну кваліфікацію фактичних взаємовідносин, формує обсяг та зміст (тіло) діяння. Встановлюються ознаки, що характеризують діяння як дисциплінарний проступок, його негативні наслідки і причинний зв`язок між ними, надається юридична оцінка проступку.
Відповідно до частин другої - четвертої статті 242 КАС України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
26. Отже, на наш погляд, з огляду на викладені та інші наявні в матеріалах провадження матеріали Велика Палата у справі № 990SCGC/17/2 за скаргою ОСОБА_1 на рішення ВРП від 25 червня 2024 року № 1949/0/15-24, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої ДП від 27 березня 2024 року № 913/2дп/15-24, мала ухвалити рішення про залишення цього рішення Ради без змін.
Судді: М. І. Гриців