Справа № 140/13816/24
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2025-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року ЛуцькСправа № 140/13816/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач) про визнання протиправними та скасування рішення №3077 про відмову в перетинанні державного кордону України від 09.09.2024, виданого начальником 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » лейтенантом ОСОБА_2 ; зобов`язання скасувати рішення №3077 про відмову в перетинанні державного кордону України від 09.09.2024, внести до бази даних інформацію щодо скасування тимчасової заборони у перетині державного кордону та зняти з контролю тимчасову заборону виїзду за кордон.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 09.09.2024 разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3 ), що має інвалідність 2 (другої) групи, рухаючись на власному автомобілі, державний номер НОМЕР_1 , через пункт пропуску для автомобільного сполучення «Устилуг» у бік виїзду з України, після проходження митного контролю та подальшого проходження паспортного контролю у пункті пропуску, посадовою особою прикордонної служби було запропоновано залишити пункт пропуску та повернутись до адміністративної будівлі для проходження співбесіди з посадовими особами прикордонної служби.

Позивач стверджує, що під час проведення співбесіди та при проходженні паспортного контролю на пункті пропуску він надав всі необхідні оригінали документів та належним чином їх нотаріально засвідчені копії, що підтверджують його право перетинання державного кордону України на підставі абзацу 3 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 (особи, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність).

Однак уповноваженою службовою особою відповідача прийнято рішення №3077 від 09.09.2024 про відмову в перетинанні державного кордону України.

Вказане рішення позивач вважає необґрунтованим, протиправним та такими що підлягає скасуванню, оскільки він мав право на перетин державного кордону України як особа, яка згідно пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону здійснює супровід дружини із числа осіб з інвалідністю та уповноваженій особі підрозділу охорони державного контролю було надано необхідний пакет документів для проходження прикордонного контролю.

Позивач зазначає, що 05.07.2024 ним вже було здійснено перетинання державного кордону України, що на його думку, повністю спростовує викладену у рішенні №3077 від 09.09.2024 підставу відмови. Вказує, що 09.09.2024 при проведенні співбесіди з співробітниками прикордонної служби він надавав аналогічний (як і 05.07.2024) комплект оригіналів документів та їх нотаріально засвідчені копії, що підтверджують право перетинання державного кордону України на підставі абзацу 3 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 як і при проходженні паспортного контролю на пункт і пропуску та в подальшому при проведені зі співбесіди.

Таким чином вважає, що викладена у резолютивній частині рішенні №3077 підстава відмови в перетинанні державного кордону України, а саме: відсутність підстав на право перегинання державного кордону, у зв`язку з недотриманням вимог правил перетину ДКУ під час воєнного стану не відповідає дійсності, є протиправною, а тому рішення №3077 від 09.09.2024 підлягає скасуванню.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 02.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.46).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 позовну заяву залишено без руху (а.с.84-85).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 продовжено розгляд справи (а.с.117).

У відзиві на позовну заяву від 16.12.2024 представник відповідача проти позову заперечив з наступних підстав (а.с.58-74).

В обґрунтування своєї позиції зазначив, що 09.09.2024 позивач разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 , прибув до міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Устилуг», з метою здійснення перетину державного кордону на виїзд з України що знаходиться на ділянці відповідальності ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Під час здійснення прикордонного контролю аозивачем було пред`явлено наступні документи: паспорт громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_4 ; пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 ОСОБА_5 ; свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_4 ; військовий квиток № НОМЕР_5 серія НОМЕР_6 ; довідка про надання відстрочи від призову на військову службу під час мобілізації видана ІНФОРМАЦІЯ_6 від 03.09.2024 №1798; довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААГ № 268205 від 18.12.2023.

Прикордонним нарядом «Перевірка документів» було направлено даного громадянина для проведення співбесіди Старшим прикордонних нарядів в пункті пропуску та проведенням фільтраційно-перевірочних заходів. В ході проведення бесіди було встановлено, що ОСОБА_1 , не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтвердити мету поїздки.

Підчас перевірки бази «Ризик» встановлено, що гр. України ОСОБА_1 05.07.2024 здійснив перетин ДК в напрямку «виїзд» через ППр «Устилуг» спільно з дружиною гр. України ОСОБА_3 .

В подальшому гр. України ОСОБА_3 05.07.2024 повернулась через ППр «Ягодин» самостійно. ОСОБА_1 26.08.2024 прямував на в`їзд в Україну, чим порушив ПКМУ №57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» від 25.01.1995, а саме п.2 ч.1 (особи які супроводжували осіб з інвалідністю зобов`язані повернутись в Україну не пізніше повернення на територію осіб, яких вони супроводжували).

Зазначає, що станом на час виникнення спірних правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством. У свою чергу, позивач є громадянином України чоловічої статі, який підпадає під вікову категорію від 18 до 60 років; у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи. Позивачем не зазначено та не обґрунтовано правової підстави, яка б давала йому право на перетин державного кордону України.

З приводу аргументів позивача про те, що в оскаржуваному рішенні відсутні посилання на документи, необхідні для подання позивачем, то суд зазначає, що Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають виключний перелік підстав для перетину державного кордону військовозобов`язаними у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану, та документи, які подаються для їх підтвердження. Тобто особа, яка з`явилася до відповідного пункту пропуску повинна надати документи, які підтверджують відповідну підставу, яка надає їй право в умовах воєнного стану здійснити перетин державного кордону України. З цього можна зробити висновок про те, що відповідач не має можливості визначити підставу, з якої особа має право здійснити перетин державного кордону України, адже право подання необхідних документів для підтвердження тієї чи іншої підстави належить особі, яка перетинає державний кордон.

Вважає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а доводи позивача є безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку із чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4, частини другої, пункту 10 частини шостої статті 12, частин першої - третьої статті 257, частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) дану справу, як справу незначної складності, розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши письмові докази, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 перебуває на обліку як військовозобов`язаний у ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується витягом із мобільного застосунку «Резерв+» та копією військового квитка серії НОМЕР_6 (а.с.18-19, 21).

Як вбачається із наявного в матеріалах справи свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 , 07.06.2024 між громадянами України ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб (а.с.27).

Матеріалами справи підтверджено, що дружина позивача ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи з 01.11.2023, про що свідчать копії довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №268205 та посвідчення серії НОМЕР_3 (а.с.32-33).

09.09.2024 позивач разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 прибув до пункту пропуску для автомобільного сполучення «Устилуг» з метою перетину державного кордону України.

09.09.2024 начальником 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 », відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » лейтенантом ОСОБА_2 прийнято рішення №3077 про відмову в перетинанні державного кордону України, у якому зазначено, що на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року» громадянин України ОСОБА_1 тимчасово обмежений у праві виїзду з України у зв`язку з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, оскільки ним не було дотримано вимог правил перетину ДКУ під час воєнного стану (а.с.17).

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI (далі - Закон №1710-VI).

Частиною першої статті 2 Закону №1710-VI передбачено, що прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 3 Закону №1710-VI під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України «Про Державну прикордонну службу України», іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.

За приписами частини першої статті 14 Закону №1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.

Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, затверджена наказом МВС України від 05.06.2023 №457.

Так, у рішенні, поміж іншого, зазначається причина відмови іноземцю, особі без громадянства або громадянину України в перетинанні державного кордону України із зазначенням підстав та строків тимчасового обмеження громадянина України у праві на виїзд з України або рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю, особі без громадянства в разі наявності в базах даних Державної прикордонної служби України відомостей про таке обмеження.

Обґрунтовуючи відмову в перетинанні державного кордону, відповідач у спірному рішенні №3077 від 09.09.2024 зазначив, що ОСОБА_1 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного cram в Україні», Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Постанови Кабінету Міністрів України №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 у зв`язку з недотриманням вимог правил перетину ДКУ під час воєнного стану (а.с.17).

У контексті зазначеного, суд зауважує, що рішення про відмову в перетинанні Державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.

Також загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №826/6528/18, від 10.04.2020 у справі №819/330/18, від 10.01.2020 у справі №2040/6763/18).

Повертаючись до обставин у цій справі, в оскарженому рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону, відповідач лише послався на Правила перетинання державного кордону громадянами України, проте не зазначив конкретну норму законодавства, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України.

Також спірне рішення не визначає, які документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон, у зв`язку з чим було відмовлено в перетинанні державного кордону.

З огляду на вказане, рішення №3077 від 09.09.2024 не відповідає критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії та породжує його неоднозначне трактування, що протиправно втручається у можливість реалізації конституційного права позивача вільно залишати територію України, а отже є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, суд враховує висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2024 року у справі № 380/11916/22, які відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Виходячи зі змісту заяв по суті справи щодо фактичної підстави для відмови позивачу в перетинанні державного кордону, суд додатково зазначає таке.

Пунктом 2-1 Порядку № 57, зокрема, передбачено:

У разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право:

особи з інвалідністю за наявності посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідки для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики (далі - документи, що підтверджують інвалідність) (абз.2 пункту 2-1);

особи, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність (абз.3 пункту 2-1);

особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд. Акт встановлення факту здійснення догляду складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням (абз.4 пункту 2-1).

Абзацом 2 пункту 2-1 Правил передбачено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право особи, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність.

Так, зазначеною нормою визначено перелік документів, які надають особам право на перетин державного кордону, відповідний перелік є чітким та додаткового тлумачення не потребує.

Отже, особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації мають право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану. Проте для реалізації такого права вказана обставина повинна бути підтверджена належними доказами та документами.

Позивачем було пред`явлено до прикордонного контролю наступні документи: паспорт громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_4 ; пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 ОСОБА_5 ; свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_4 ; військовий квиток № НОМЕР_5 серія НОМЕР_6 ; довідка про надання відстрочи від призову на військову службу під час мобілізації видана ІНФОРМАЦІЯ_6 від 03.09.2024 №1798; довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААГ № 268205 від 18.12.2023.

Так, з поданої до суду та відповідачу копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 встановлено, що 07.06.2024 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб (а.с.27).

Разом з тим, відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №268205 та копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 , ОСОБА_3 з 18.12.2023 встановлено ІІ групу інвалідності (а.с.32-33).

Судом у цій справі встановлено, що позивач під час проходження паспортного контролю надав працівникам прикордонної служби всі документи, зазначені у переліку, які дають йому право на перетин державного кордону України.

За таких обставин, суд вважає, що у позивача було наявне право на перетин державного кордону згідно умов, що визначені абзацом 3 пункту 2-1 Правил №57, Крім цього, у оскаржуваному рішенні не вказані чіткі причини (підстави) відмови в перетині державного кордону України громадянину України, зокрема, які документи потрібно надати громадянину.

Відтак, рішення відповідача, з огляду на наведені в ньому причини (підстави), є таким, що не відповідає критеріям законності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності, а тому таке підлягає скасуванню як протиправне.

Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постанові від 12 листопада 2024 року у справі №380/11916/22 (адміністративне провадження № К/990/17446/23).

Щодо позовної вимоги про внесення до бази даних інформації щодо скасування тимчасової заборони у перетині державного кордону та зняття з контролю тимчасової заборони виїзду за кордон, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст.6 Закону України «Про прикордонний контроль» прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.

Аналіз вищенаведеної норми дає підстави для висновку, що перетин громадянами України державного кордону здійснюється виключно у разі проходження ними, зокрема, прикордонного контролю, який полягає у пред`явленні особами, які перетинають кордон паспортних та інших документів, їх перевірку уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України.

Разом із цим варто зазначити, що прийняття рішення про надання чи відмову в наданні дозволу на перетин кордону України приймається працівниками прикордонного контролю в кожному конкретному випадку за наслідками вивчення наданих особою до перевірки документів з урахуванням чинних на момент прийняття такого рішення правил перетину кордону.

Суд зауважує, що оскаржуване рішення від 09.09.2024, вичерпало свою дію фактом його виконання, але позивач мав право на свій розсуд оскаржити його до суду.

При цьому, нові правовідносини стосовно виїзду позивача за межі України ще не виникли. Тому у задоволенні цієї вимоги необхідно відмовити.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

За змістом частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1 211,20 грн. судового збору, сплаченого відповідно до квитанції від 25.11.2024 (а.с.16).

Керуючись статями 243, 245, 246, 262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 №3077 від 09.09.2024 про відмову ОСОБА_1 в перетині державного кордону України.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 судові витрати у сумі 1 211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 ).

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_9 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ).

Суддя А.Я. Ксензюк