Справа № 160/20080/24
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2025-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 березня 2025 року м. Дніпросправа № 160/20080/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року (суддя Єфанова О.В.)

у справі №160/20080/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 10.07.2024 №64 про відмову у призначенні пенсії позивачці;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити позивачці пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років згідно з ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 02 липня 2024 року як особам, які постійно проживали або постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю відмови позивачці у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного періоду проживання чи роботи в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року. Позивачка зазначає, що нею надано необхідні документи для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 10.07.2024 №64 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02 липня 2024 року про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням висновків суду.

В решті позовних вимог відмовлено.

Суд виходив з того, що обов`язковою умовою наявності в особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року.

Суд встановив, що відповідно до довідки Любецької селищної ради Неданчицького старостинського округу від 15.05.2024 №290, позивачка дійсно була зареєстрована та постійно проживала в селі Неданчичі, Чернігівського (Ріпкинського) району, Чернігівської області в період з 26.04.1986 по 05.06.1993. Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зони радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР 23.07.1991 №106 (зі змінами), даний населений пункт віднесений до зони гарантованого добровільного відселення. Підстава видачі довідки: погосподарська книга №1 за 1986-1990 роки (особовий рахунок №76); погосподарська книга №3 за 1991-1995 роки (особовий рахунок №75). Разом з тим, суд звернув увагу, що в період з 1987 року по 1989 рік позивачка навчалася в м.Чернігів, яке не входить до переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Одночасно, суд зазначив, що відповідач був зобов`язаний розглянути надані позивачкою документи, що стосуються призначення пенсії, перевірити наявність фактичних та законних підстав для призначення пенсії та прийняти відповідне рішення. Натомість, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в рішенні від 10.07.2024 №64 не зазначило причину відмови, які документи необхідні для прийняття відповідного рішення, а лише прийшло до висновку про відсутність необхідного стажу. Оскільки відповідач не вчинив всіх необхідних дій для розгляду наданих позивачкою документів, суд дійшов висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивачки з урахуванням висновків суду та у випадку відмови зазначити конкретні причини такої відмови.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

ОСОБА_1 вказує, що вона з 26.04.1986 по 05.06.1993 постійно проживала у зоні гарантованого добровільного відселення, внаслідок чого має статус «Потерпілої від Чорнобильської катастрофи». Зазначає, що відповідач не надав доказів перевірки документів, які були подані йому позивачкою. Вважає, що зобов`язання пенсійного органу призначити пенсію в даному випадку не є втручанням в дискреційні повноваження та є належним способом захисту прав позивачки, який унеможливить зловживання з боку пенсійного органу.

Також не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області наполягає, що надані позивачкою документи підтверджують періоди роботи (проживання) позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 по 31.08.1987, тобто 1 рік 4 місяці 6 днів, що не дає право на зниження пенсійного віку, а тому спірне рішення про відмову у призначенні пенсії є правомірним.

Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачка - ОСОБА_1 02 липня 2024 року звернулася до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за віком із зниженням пенсійного віку згідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 10.07.2024 №64 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В якості обґрунтування такого рішення відповідачем зазначено таке:

«Відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії із зниженням пенсійного віку призначаються особам, які постійно проживали або постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років - із зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років та за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється особам, які проживали або працювали у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від тривалості роботи чи проживання у цей період.

Згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» абзацу восьмого підпункту 5 пункту 2.1 розділу 2, для призначення пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» надається довідка про періоди проживання (роботи) на території посиленого радіоактивного забруднення, яка видається органами місцевого самоврядування.

Вік заявниці 54 років 03 місяців 10 днів. Страховий стаж особи 26 років 05 місяців 01 днів.

Наданими документами підтверджений період роботи (проживання) заявниці в зоні гарантованого добровільного відселення до 01.01.1993 з 26.04.1986 по 31.08.1987 становить 01 рік 04 місяці 06 днів, що не дає право на зниження пенсійного віку.

Відмовлено в призначенні пенсії в зв`язку з відсутністю необхідного періоду проживання чи роботи в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року».

Вважаючи рішення пенсійного органу від 10.07.2024 №64 протиправним, позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав.

Виходячи з фактичних обставин справи, норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Частиною ч.1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Відповідно до частини 1 статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу:

потерпілі від Чорнобильської катастрофи - особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років - зменшення віку 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (абз.5 п.2 ч.1 ст.55 Закону №796-XII).

Згідно примітки у цій статті початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відповідно до пп.7 п. 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, потерпілим від Чорнобильської катастрофи: для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції, встановив, що в період з 1987 року по 1989 рік позивачка навчалася в м.Чернігів, який не входить до переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи, тоді як визначальним в даному випадку є встановлення саме постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення протягом певного періоду.

З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно приписів абз.8 п.3 ч.1 ст. 14 Закону №796-ХІІ для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які: постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

Відповідно до ст.65 Згідно ст. 65 Закону №796-XII посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 року №551 затверджений Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, згідно п. 6 якого потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 р. прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, і таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а в зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (категорія 3) серії Б зеленого кольору.

Суд апеляційної інстанції враховує висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), згідно якому «право на пенсію відповідно до Закону № 796-XII мають лише ті особи, які отримали посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і (або) потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Матеріалами справи підтверджено, що Київською обласною державною адміністрацією позивачці видано посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 3 серії НОМЕР_1 від 03.05.2024, яке є належним документом на підтвердження факту постійного проживання або відпрацювання позивачкою у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років станом на 1 січня 1993 року.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку з приводу доказів проживання позивачки в період з 1987 року по 1989 рік у зоні гарантованого добровільного відселення, адже довідкою Любецької селищної ради Неданчицького старостинського округу від 15.05.2024 №290, підтверджено, що позивачка дійсно була зареєстрована та постійно проживала в селі Неданчичі, Чернігівського (Ріпкинського) району, Чернігівської області в період з 26.04.1986 по 05.06.1993. Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зони радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР 23.07.1991 №106 (зі змінами), цей населений пункт віднесений до зони гарантованого добровільного відселення. Підстава видачі довідки: погосподарська книга №1 за 1986-1990 роки (особовий рахунок №76); погосподарська книга №3 за 1991-1995 роки (особовий рахунок №75).

Отже, вказана довідка є належним документом, який підтверджує період проживання позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 по 05.06.1993.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач протиправно обґрунтував спірне рішення від 10.07.2024 №64 тим, що наданими документами підтверджений період роботи (проживання) позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення до 01.01.1993 з 26.04.1986 по 31.08.1987, що становить 01 рік 04 місяці 06 днів та не дає право на зниження пенсійного віку. Отже це рішення пенсійного органу від 10.07.2024 №64 є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02 липня 2024 року про призначення пенсії, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно визначив спосіб захисту порушених прав позивачки, який в даному випадку відповідає суті спірних відносин, оскільки задоволення вимог про призначення пенсії без перевірки суб`єктом владних повноважень дотримання позивачкою усіх визначених законом умов буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Відповідно до ст. 81 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.

За правилами ст. 82 цього Закону документи про призначення пенсій розглядаються органом, що призначає пенсії (стаття 81), не пізніше 10 днів з дня їх надходження.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1058-IV, як зазначено в його преамбулі, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Частиною п`ятою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Відповідно до п.4.7 зазначеного вище Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Виходячи з наведених правових норм в їх сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що прийняття певного рішення про призначення позивачці пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку залежить від результатів розгляду поданих позивачкою документів, що віднесено до виключної компетенції органу Пенсійного фонду України, що виключає зобов`язання відповідача в примусовому (судовому) порядку прийняти відповідне, конкретне рішення.

Статтею 5 КАС України визначені способи захисту порушених прав, свобод та інтересів, та зазначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.4 та п.10 ч.2 ст.245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до Рекомендацій №К(80)2 щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнятих Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980, термін «дискреційне повноваження» означає повноваження, яке надає адміністративному органу певний ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Отже, дискреційними є повноваження, які залишають державному органу чи його посадовій особі свободу розсуду після з`ясування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Наділивши державні органи дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення на підставі звернення зацікавленої особи та за результатами аналізу поданих нею документів.

Суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення, перерахунку пенсій громадянам. Оскільки рішення про призначення пенсії приймається органом Пенсійного фонду в залежності від результатів розгляду поданих заявником документів, прийняття такого рішення є дискреційними повноваженнями пенсійного органу, втручання до яких з боку суду не відповідатиме завданням адміністративного судочинства і є неприпустимим.

В даному випадку, пенсійним органом належним чином не досліджено питання стосовно права позивачки на пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років через неналежний розгляд поданих позивачкою документів.

Відтак, суд першої інстанції правильно вважав, що слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивачки з урахуванням висновків суду та у випадку відмови зазначити конкретні причини такої відмови.

Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи ухвалив правильне рішення про часткове задоволення позову, втім за встановлених судом апеляційної інстанції обставин та з огляду на правове регулювання спірних відносин рішення суду першої інстанції відповідно до ч.4 ст.317 КАС України підлягає зміні в його мотивувальній частині, відповідно, апеляційна скарга позивачки підлягає задоволенню частково. В свою чергу, апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року у справі №160/20080/24 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року у справі №160/20080/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко