Справа № 140/483/25
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2025-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року ЛуцькСправа № 140/483/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, скасування протоколу та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про визнання протиправними дій щодо відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період, передбаченої абзацом 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»; скасування протоколу комісії для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період від 27.12.2024 №59; зобов`язання на засіданні комісії для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період повторно розглянути заяву позивача від 24.12.2024 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період, як особі, яка самостійно (одноосібно) утримує та виховує малолітнього сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , передбаченої абзацом 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», в редакції чинній на момент звернення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у своєму рішенні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 24.12.2024 звернувся із заявою та доданими відповідними підтверджуючими документами до відповідача про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації згідно із абз. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).

Проте ОСОБА_1 отримав відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, яку вважає протиправною.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику сторін.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії щодо призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), до набрання законної сили судовим рішенням у справі №140/483/25.

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнав. В обґрунтування своєї позиції вказав, що 26.12.2024 комісією ІНФОРМАЦІЯ_4 було розглянуто заяву позивача. В ході розгляду було встановлено, що позивачем до заяви не були долучені усі необхідні документи, які дають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації визначені в додатку №5 до Порядку, а саме свідоцтво про смерть одного з батьків або рішення суду про оголошення одного із батьків померлим, або рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або рішення суду про визнання одного із батьків безвісти відсутнім, або витяг із Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, або вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).

Також комісією не було встановлено, що позивач звертався до суду з позовною заявою про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Представник відповідача зауважує, що 21.11.2024 Локачинський районний суд Волинської області відмовив позивачу у позбавлені батьківських прав його колишньої дружини.

З врахуванням наведеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

У відповіді на відзив позивач повністю підтримує позовні вимоги, додатково зазначив наступне.

Рішенням Локачинського районного суду від 27.05.2021 у справі №931/909/20 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , керуючись принципом максимального забезпечення прав та інтересів дитини, керуючись вимогами статтею 3 Конвенції про права дитини, оскільки мати ОСОБА_3 , дитиною взагалі не цікавилась.

Вказане рішення не оскаржене та набрало законної сили 06.07.2021.

Позивач вважає, що матеріалами доданими до позовної заяви повністю підтверджується, що його син ОСОБА_4 з трьохлітнього віку до цього часу повністю перебуває на його утриманні та вихованні, а тому, не потрібно додатково звертатись до суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Стверджує, що визначення судом місця проживання дитини з батьком є рівнозначним визначенню її утриманню та вихованню одноосібно батьком.

Крім того, зазначив, що повномасштабна війна російської федерації проти України розпочалась 24.02.2022, а вирішення питання про місце проживання, виховання та догляд за малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вирішено раніше у 2017 році, і до цього часу обов`язок по догляду та вихованню малолітнього сина ОСОБА_4 , виконує позивач. ОСОБА_1 просив адміністративний позов задовольнити.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 24.12.2024 звернувся із заявою та доданими відповідними підтверджуючими документами до відповідача про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації згідно із абз. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

У листі від 27.12.2024 №1/5092 відповідач повідомив, що за результатами розгляду заяви позивача, протоколом від 26.12.2024 №59 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період у зв`язку з відсутністю рішення суду про позбавлення батьківських прав матері.

Відмову відповідача у видачі йому відстрочки від призову під час мобілізації на підставі абз. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» позивач вважає протиправною, а тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні регулюються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII (далі - Закон України №3543-XII.

Відповідно до ст.1 Закону №3543-XII мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно зі ст. 22 Закону України №3543-XII під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Статтею 23 даного Закону визначено перелік військовослужбовців, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації та яким може бути надана відстрочка від військової служби.

Особами, що мають право на відстрочку від призову під час мобілізації відповідно до п. 4 ч. 1 статті 23 Закону України №3543-XII, є, зокрема, військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України;

18.05.2024 набрав чинності Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 (далі - Порядок №560, з подальшими змінами).

Відповідно до пунктів 56, 57 Порядку №560 відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно з пунктом 58 Порядку №560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5.

Відповідно до пункту 60 Порядку №560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади. На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом. Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення. У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6. У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку. До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частинами першою, п`ятою статті 150 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до частини першої статті 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Порядок вирішення батьками питань щодо виховання дитини визначений статтею 157 Сімейного кодексу України. Відповідно до частин першої-третьої статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Абзацом першим частини четвертої статті 157 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому, згідно з частинами першою, другою статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Отже, Сімейним кодексом України чітко передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають (перебували) вони в шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Зміст вказаних норм також свідчить про те, що проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дитини (дітей).

Пунктом 2 ч. 164 СК України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути, зокрема, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Одним із способів виконання батьками обов`язку утримувати дитину є стягнення аліментів за домовленістю сторін або за рішенням суду.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати або батько має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав або встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

Отже, проживання батьків дитини окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним з них не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини. Не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від обов`язку та не позбавляє права брати особисту участь у вихованні дитини.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.09.2024 №120/882/24.

Аналізуючи рішення Локачинського районного суду Волинської області від 27.05.2021 у справі №931/909/20, суд зазначає, що обоє батьків отримують самостійний дохід, характеризуються позитивно, кожен з них спроможний виховувати сина, і в межах своїх здібностей і фінансових можливостей здатні забезпечити необхідні умови життя для розвитку дитини.

Суд роз`яснив позивачу, що матір дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування чи за рішенням суду.

Отже, судовим рішенням лише визначено, що син залишається проживати і виховуватись батьком, однак мати не позбавлена при цьому права брати участь у вихованні сина та його утриманні.

Крім того, рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 21.11.2024 у справі №931/317/24 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Локачинської селищної ради Волинської області, про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Проаналізувавши вказане рішення судом встановлено, що колишня дружина позивача має постійне місце проживання, позитивно характеризується по місцю роботи, частково сплатила заборгованість по аліментах, що не заперечувалось позивачем, і має намір сплачувати аліменти і надалі, бажає надалі виконувати свої батьківські обов`язки, про що вона ствердила під час розгляду справи.

Неможливість активної участі матері в житті дитини в деякій мірі спричинена об`єктивними причинами, зокрема вона проживає та працює у іншому місті, між нею та позивачем існують складні стосунки, вони не мають бажання спілкуватися один з одним, навіть з приводу виховання спільної дитини, мали конфлікти з приводу виховання сина.

Разом з тим, постановою Волинського апеляційного суду від 06.02.2025 рішення Локачинського районного суду Волинської області від 21.11.2024 у справі №931/317/24 залишено без змін.

У постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховний Суд вказав на те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з одним з батьків, не доводить факт відсутності участі іншої особи (матері/батька) у вихованні дитини. Це означає, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо, і як наслідок визначення місця проживання дитини із батьком, не є обставинами, що підтверджують факт самостійного виховання/утримання батьком дитини, отже зазначене не є підставою для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у розумінні п. 4 ч. 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Позивач разом із заявою про відстрочку від призову не навів обставини, підтверджені належними доказами, які свідчать про об`єктивні причини, за яких мати дитини не бере ніякої участі у вихованні/утриманні дитини та/або докази позбавлення матері дитини батьківських прав.

Згідно з ч. 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки відповідач довів обґрунтованість рішення за заявою позивача і судом не встановлено протилежне, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки, у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, судом розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 )

Суддя В.В. Дмитрук