Справа № 160/32431/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 грудня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач), третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали виконати вимоги, що в ній викладені, та усунути недоліки позовної заяви.
23 грудня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано уточнену позовну заяву, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини В/Ч НОМЕР_2 , щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення, військовослужбовця - старшого сержанта ОСОБА_3 його повнолітній доньці ОСОБА_1 , з 01 серпня 2024 року;
- зобов`язати Військову частини В/Ч НОМЕР_2 нарахувати з 01 серпня 2024 року та виплачувати ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця старшого сержанта ОСОБА_3 його повнолітній доньці ОСОБА_1 , відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, з урахуванням раніше виплачених сум до досягнення нею 23 років чи припинення навчання.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність бездіяльності відповідача щодо виплати позивачу грошового забезпечення її батька. Зазначає, що має право на отримання такого грошового забезпечення, оскільки попри досягнення повноліття позивач відповідає умовам для отримання такого забезпечення як особа, яка перебувала на утриманні військовослужбовця.
27 січня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника третьої особи надійшли пояснення, в яких третя особа позовні вимоги не підтримує. Посилається на відмінність документів на підтвердження навчання позивача та документів на підтвердження перебування на утриманні батька. Позивач, на відміну від третьої особи, яка є матір`ю військовослужбовця, з ним не проживала однією сім`єю. Аліменти та грошова допомоги безвісти зниклого військовослужбовця є різними виплатами. При цьому позивачем ініційовано також спір в рамках цивільного судочинства щодо стягнення з батька аліментів на її утримання в зв`язку з продовженням навчання.
07 лютого 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від відповідача в підсистемі "Електронний Суд". Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що не має повноважень встановлювати факт перебування на утриманні, в зв`язку з чим припинення виплати позивачу грошової допомоги після досягнення нею повноліття є правомірним.
12 лютого 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від представника позивача в підсистемі "Електронний Суд". Оспорює повноваження особи, яка подала відзив, вказує на порушення строку його подання. По суті позовних вимог повторює доводи позовної заяви.
20 лютого 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заперечення, яке надійшло від відповідача в підсистемі "Електронний Суд". Наводить пояснення щодо повноважень особи, яка подала відзив, а також строку на його подання. По суті позовних вимог повторює доводи відзиву.
24 лютого 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано пояснення, які надійшли від представника позивача в підсистемі "Електронний Суд". Звертає увагу на зміст позиції відповідача у справі, яку вважає змінною. В іншій частині пояснень повторює доводи позовної заяви.
Щодо доводів позивача щодо поданих відповідачем заяв по суті, суд зазначає наступне.
Відзив та заперечення подані ОСОБА_4 , щодо якої надано довіреність у порядку передоручення від командира Військової частини НОМЕР_2 , яка датована 21.02.2024 року.
Зауваження відповідача полягало в тому, що в наданій довіреності підставою для повноважень довірителя є наказ від 19.02.2024 року, а з відзивом надається наказ від 13.01.2023 року.
Згідно п. 30 Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи користувач ЄСІТС може уповноважити іншого користувача на вчинення дій із використанням Електронного суду в інтересах довірителя, надавши засобами відповідної підсистеми ЄСІТС такому повіреному довіреність в електронній формі відповідно до вимог процесуального законодавства.
Законодавством не вимагається перевірка документів, на підставі яких видані документи на підтвердження наявності повноважень. Аналогічним чином разом з ордером адвоката не вимагається надання договору про надання професійної правничої допомоги, на підставі якого він виданий.
В наявності наказ про призначення командира військової частини, а також довіреність, видана таким командиром. Підстави для сумнівів в наявності повноважень представника відсутні.
Також суд зауважує, що поняття «пуризм» прийнято розуміти як надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом. Це надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10.05.2024 року у справі №160/9951/21.
Отже, зауваження позивача до повноважень представника відповідача судом відхиляються.
Щодо строку на подання відзиву суд зазначає, що процесуальні строки спрямовані передусім на забезпечення правової визначеності та дотримання процесуальних прав учасників справи. Слід констатувати, що допущена затримка не створила негативних наслідків для інших учасників справи, в т.ч. позивача, який на кожну з заяв по суті відповідача відреагував процесуально. На противагу формульному порушенні прийняття заяви по суті судом є основним способом такої сторони взяти участь у справі та представити свою позицію, тобто - має фундаментальне значення. Зважаючи на вказане суд вважає за належне прийняти подані відповідачем заяви по суті для забезпечення повноти та всебічності судового розгляду, а також зважаючи на відсутність негативних наслідків такого прийняття для інших учасників справи.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27.04.2016 року у справі №212/893/16-ц з ОСОБА_3 визнано батьком позивача. Також стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання позивача на користь її матері у розмірі 1/4 з всіх доходів, однак не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти стягнуто до повноліття дитини.

Виконавче провадження зі стягнення аліментів здійснюється за НОМЕР_6.

26 липня 2016 року повторно видано свідоцтво про народження позивача, серія НОМЕР_5 , в якому ОСОБА_3 вказаний батьком.

Постановою державного виконавця від 09.02.2023 року звернуто стягнення з аліментів на доходи ОСОБА_3 у відповідача.

Згідно довідки відповідача від 26.01.2023 року №2053 ОСОБА_3 перебуває у відповідача на військовій службі.

Сповіщенням ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.03.2023 року №Г/1283 ОСОБА_2 (третю особу, матір ОСОБА_3 ) повідомлено, що останній 14.02.2023 року зник безвісті при виконанні бойового завдання. Сповіщення є підставою для подання документів для призначення пенсії (матеріальної допомоги) і надання пільг в установлену законодавством порядку.

Наказом відповідача від 09.03.2023 року №137 ОСОБА_3 наказано вважати таким, що 14.02.2023 року безвісті зник під час виконання бойових завдань в районі провадження заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії.

Наказом відповідача від 19.04.2023 року №250 ОСОБА_3 зараховано у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_2 , утримуючи у списках особового складу частини з 19.04.2023 року.

Згідно довідки КЗ «Криворізький фаховий медичний коледж» Дніпропетровської обласної ради від 03.09.2024 року №740 позивач є студентом цього закладу освіти, навчається на денній формі навчання, бюджетне фінансування. Вступила 01.09.2023 року.

Наказом відповідача від 14.08.2024 року №687 призупинено виплату матері позивача грошового забезпечення та додаткової винагороди ОСОБА_3 через досягнення повноліття спільної дитини військовослужбовця. В свою чергу наказано здійснювати виплату такого забезпечення третій особі - матері ОСОБА_3 .

В наявності протокол від 14.08.2024 року №9, яким вирішено відповідне питання.

Позивач звернулася до відповідача із заявою від 16.09.2024 року в порядку п. 4 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року №884 (далі - Порядок). Просила виплачувати їй як такій, що перебуває на утриманні зниклого безвісти за особливих обставин батька ОСОБА_3 грошове забезпечення останнього, як дитині, яка продовжує навчатися після досягнення повноліття до досягнення нею 23 років або припинення навчання.

Наказом відповідача від 25.12.2024 року №1093 відмовлено позивачу у виплаті Грошового забезпечення ОСОБА_3 - повнолітня донька не проживала разом з батьком військовослужбовцем та не перебуває на його утриманні.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.09.2024 року №212/6585/24 залишено без розгляду заяву позивача про встановлення факту, що має юридичне значення - перебування позивача на утриманні ОСОБА_3 .

20 грудня 2024 року позивачу призначено пенсію в разі втрати годувальника.

Вважаючи протиправним припинення виплати грошового забезпечення свого батька, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Нормативно-правове регулювання наводиться в редакції, чинній на дату виникнення відповідних спірних правовідносин.

Згідно ч. 6 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - військовослужбовці) визначає Порядок.

Згідно з п. 4 Порядку виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються:

- копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування);

- довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті);

- копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності);

- копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності);

- копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).

Пунктом 5 Порядку встановлено, що командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі:

подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку;

подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку;

подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку;

з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

Згідно з п. 7 Порядку виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей

Міноборони, СБУ, Служба зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міноборони, Головний орган військового управління Національної гвардії, Адміністрація Держприкордонслужби, Управління державної охорони, Адміністрація Держспецзв`язку, Адміністрація Держспецтрансслужби мають право отримувати з державних реєстрів інформацію щодо осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення військовослужбовців, шляхом доступу до таких реєстрів та/або шляхом електронної інформаційної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів у порядку, встановленому законодавством.

Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.

Передусім слід констатувати, що п. 7 Порядку та абз. 4 ч. 6 ст. 9 Закону №2011-XII тотожним чином визначають коло осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення зниклого військовослужбовця, фактично - є нормами матеріального права:

1) в першу чергу - іншому з подружжя;

2) в другу чергу - повнолітні діти, які проживають разом з військовослужбовцем, або неповнолітнім дітям незалежно від місця проживання (чи їх представникам), або особам, які перебувають на утриманні військовослужбовця;

3) батькам, якщо військовослужбовець не перебуває у шлюбі і не має дітей.

Позивач цілком однозначно наполягала на тому, що вона належить до категорії осіб, які перебувають на утриманні військовослужбовця. Слід зазначити, що до інших категорій осіб позивач очевидно не належить (інший з подружжя, неповнолітні діти, повнолітні діти, які проживають з військовослужбовцем, батьки).

Свою позицію позивач обґрунтовувала продовженням навчання після повноліття, а також належності до категорії осіб, що перебувають на утриманні, у розумінні Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ) - осіб, які мають право на отримання пенсії в разі втрати годувальника.

Позивачем надано докази щодо продовження навчання після досягнення повноліття.

Згідно ст. 30 Закону № 2262-ХІІ право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні.

За ст. 31 Закону № 2262-ХІІ члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Ані норми Закону №2011-XII, ані норми Порядку не містять локального (для спірних правовідносин) визначення категорії «осіб, які перебувають на утриманні» військовослужбовця.

Як наслідок, застосування положень Закону № 2262-ХІІ у відповідній частині є належним. Зворотній підхід фактично унеможливлював би реалізацію відповідних норм права без звернення до суду. При цьому слід зауважити, що позивач намагалася встановити відповідний факт в судовому порядку за правилами окремого провадження, однак заяву залишено без розгляду через наявність спору.

Таким чином, для висновку про протиправність бездіяльності щодо припинення виплати позивачу грошового забезпечення її батька слід встановити, що відповідач мав у розпорядженні відомості про те, що позивач була повному утриманні ОСОБА_3 , або одержувала від нього допомогу, яка була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування, виконавши цим самим вимоги законодавства.

Питання обов`язку доказування було предметом пояснень позивача від 24.02.2025 року, в який звернуто увагу на те, що позивачу призначено пенсію в разі втрати годувальника, а відповідач згідно п. 7 Порядку може використовувати реєстри для з`ясування відповідних обставин.

Суд відхиляє цей аргумент, оскільки правомірність оскаржуваних дій, рішень, бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд оцінює на момент їх вчинення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.07.2021 року у справі №826/17810/18.

Виплати позивачу припинені з 01.08.2024 року, що узгоджується зі змістом наказу відповідача від 14.08.2024 року №687, а також предметом і підставами позову, згідно яких бездіяльність щодо виплати наявна з серпня 2024 року. З позовом позивач звернулася 06 грудня 2024 року. Пенсію ж призначено 20.12.2024 року. Тобто, ця обставина не лише не існувала станом на дату вчинення відповідачем спірних дій (початок бездіяльності щодо невиплати грошового забезпечення з серпня 2024 року, оформлену в наказ від 14.08.2024 року №687), ця обставина не існувала навіть на дату подання позову.

Тобто, позивач в цій частині доводів обґрунтовує протиправність дій минулого обставинами майбутнього, що не узгоджується з тим, що правомірність оскаржуваних дій, рішень, бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд оцінює на момент їх вчинення.

Дійсно, нереалізація відповідачем своїх положень могла б мати значення для вирішення цього спору, якби в ході його розгляду було доведено, що за умови реалізації таких повноважень (навіть тих, що є правом, а не обов`язком) рішення відповідача могло б бути іншим за змістом внаслідок очевидної неповноти розгляду та нез`ясування суттєвих обставин.

Водночас, в цій справі відсутні докази на підтвердження того, що якби відповідач в серпні 2024 року реалізував право на дослідження реєстрів, то у нього дійсно були б обґрунтовані підстави прийняти і інше рішення (наприклад, не припиняти виплату грошового забезпечення позивачу). Зокрема, позивач не підтвердив, що в державних реєстрах така інформація була в наявності.

Адже питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.

Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19.

Так, позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно - ІНФОРМАЦІЯ_3 досягла повноліття.

Відповідач припинив виплати, не маючи доказів на підтвердження того, що позивач все ще має право на отримання грошового забезпечення за батьком, тобто, з категорії «неповнолітні діти» перейшла в категорію «особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців». Адже для цього відповідач мав би мати у розпорядженні відомості про те, що позивач «була на його повному утриманні або одержувала від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування».

Водночас, позивачем не обґрунтовано, а судом не встановлено виходячи з яких даних чи з використанням яких саме повноважень відповідач міг перевірити кількість джерел засобів до існування позивача та визначити в якому ступені вона була на утриманні батька.

В ході судового розгляду відповідачем надано наказ від 25.12.2024 року №1093, яким відмовлено фактично у поновленні таких виплат, зміст цього наказу був і предметом уваги позивача в письмових поясненнях.

Суд відхиляє відповідні обставини з огляду на межі судового розгляду цього спору, визначені позивачем, передусім - згідно предмету і підстав позову.

Наказ від 25.12.2024 року №1093 в даній справі не є самостійним предметом оскарження. Як наслідок, його оцінка фактично перебуває за межами предмету розгляду цього спору. Адже позов про протиправність бездіяльності з серпня 2024 року не може розглядатись як позов про оскарження наказу від грудня. Такий наказ може бути предметом самостійної правової оцінки суду за результатом розгляду окремого позову.

В свою чергу протиправність чи правомірність відмови у таких виплатах за заявою позивача від 16.09.2024 року, що розглянута наказом відповідача від 25.12.2024 року №1093 перебуває за межами судового розгляду в цій справі, а тому не є предметом судової оцінки.

Отже, протиправна бездіяльність військової частини В/Ч НОМЕР_2 , щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення, військовослужбовця - старшого сержанта ОСОБА_3 його повнолітній доньці ОСОБА_1 , з 01 серпня 2024 року судовим розглядом не встановлена.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовної заяви відсутні.

Щодо розподілу судових витрат.

В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні, також позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко