Справа № 520/34377/24
Суддя: Пасечнік О.В.
Дата ухвалення: 2025-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2025 р. №520/34377/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пасечнік О.В., розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Міністерства соціальної політики України (вул. Еспланадна, 8/10,м. Київ,01001) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Міністерства соціальної політики України (далі відповідач), у якій позивач просить суд:

1) ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю та визнати протиправною Листом Міністра соціальної політики України-О. Жолнович № 395/0/3-24 від 12.12.2024 відмову в задоволенні запиту позивача на інформацію;

2.) зобов`язати Міністерство соціальної політики України надати відповідь на запит позивача від 27 вересня 2024 року, а саме: надати інформацію, долучивши копії відповідних документів, яким органом, коли і на підставі чого ОСОБА_2 за 2022 рік виплачена сума 50000 грн., як допомоги на проживання.

В обґрунтування позову позивачем вказано, що 27 вересня 2024 року засобами електронного зв`язку із застосуванням КЕП відповідно до ст.19 Конституції України та ст.ст.3,19,20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» Міністру соціальної політики України - Оксані Жолнович позивачем поданий запит надати інформацію долучивши копії відповідних документів, яким органом, коли і на підставі чого ОСОБА_2 за 2022 рік виплачена сума 50000 грн., як допомоги на проживання. Листом Міністра соціальної політики України - О. Жолнович № 395/0/3-24 від 12.12.2024 року позивачу повідомлено, що з урахуванням зазначеного надання будь-якої інформації та копій документів на підставі чого та коли у 2022 році ОСОБА_2 було виплачено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам можливе лише після надання ним згоди на обробку його персональних даних та у визначених законами України випадках, тобто протиправно відмовлено в задоволенні запиту на інформацію. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у адміністративній справі за вищевказаним позовом.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Мінсоцполітики листом від 12 грудня 2024 року № 395/0/3-24 повідомило ОСОБА_1 , що не є володільцем та розпорядником інформації з питань, викладених у запиті. Зазначає, що Мінсоцполітики не порушувало прав Позивача та діяло у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, а позовні вимоги позивача ґрунтуються на припущеннях, формальних висновках та перекручених фактах.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову і заперечень проти нього, суд встановив наступне.

Позивач звернувся до Міністерства соціальної політики України з запитом на отриманнея інформації від 27.09.2024, відповідно до якого просить суд надати інформацію, долучивши копії відповідних документів, яким органом, коли і на підставі чого ОСОБА_2 за 2022 рік виплачена сума 50000 грн., як допомоги на проживання.

Міністерство соціальної політики України листом № 395/0/3-24 від 12.12.2024 повідомило позивача, зокрема, про те, що відповідно до пункту 3 Порядку № 332 у редакції, яка діяла у 2022 році, допомога надавалася щомісячно з місяця звернення на період введення воєнного стану та одного місяця після його припинення чи скасування на кожну внутрішньо переміщену особу, відомості про яку включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, у таких розмірах: для осіб з інвалідністю та дітей - 3 000 грн; для інших осіб - 2 000 гривень. Внутрішньо переміщеним особам, які звернулися за наданням Допомоги до 30 квітня 2022 року включно, вона надавалась починаючи з березня 2022 року. Відповідно до статті 2 Закону України „Про захист персональних даних" від 01.06.2010 № 2297-VI персональні дані це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. До персональних даних можна віднести будь-які відомості, за якими ідентифікується або може бути ідентифікована фізична особа, зокрема: прізвище, ім?я, по батькові, адреса, телефони, паспортні дані, національність, освіта, сімейний стан, релігійні та світоглядні переконання, стан здоров?я, матеріальний стан, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім?ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи тощо. Надання будь-якої інформації та копій документів на підставі чого та коли у 2022 році ОСОБА_2 було виплачено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам можливе лише після надання ним згоди на обробку його персональних даних та у визначених законами України випадках.

Зазначену відповідь відповідачем направлено на електронну адресу позивача 12.12.2024, що підтверджується матеріалами справи.

Позивач, вважаючи, що позивачу протиправно відмовлено в задоволенні запиту, звернувся з даним позовом до адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 №2939-VI.

Положеннями статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про доступ до публічної інформації" метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Частинами 1, 2 статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Термін "публічна інформація" є ключовою категорією Закону України "Про доступ до публічної інформації", що визначає механізм доступу саме до публічної інформації.

Важливою ознакою публічної інформації є її попередня фіксація. З цього виходить, що закон регулює відносини щодо доступу до інформації, яка вже існує, і не вимагає у відповідь на запит створювати певну інформацію. Ця характеристика дозволяє відрізнити інформаційний запит від звернення, яке вимагає створення інформації.

Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що основними ознаками публічної інформації є: 1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством; 2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація; 3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації; 4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків; 5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.

Вищевказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 25.06.2019 року у справі № 9901/925/18.

У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти (пункт 1 частини першої статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

Правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних регулює Закон України «Про захист персональних даних» від 1 червня 2010 року № 2297-VI (далі Закон № 2297-VI).

Відповідно до ст. 2 Закону № 2297-VI згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки.

Згідно ст. 11 Закону № 2297-VI підставами для обробки персональних даних є:

1) згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних;

2) дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень;

3) укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних;

4) захист життєво важливих інтересів суб`єкта персональних даних;

5) необхідність виконання обов`язку володільця персональних даних, який передбачений законом;

6) необхідність захисту законних інтересів володільця персональних даних або третьої особи, якій передаються персональні дані, крім випадків, коли потреби захисту основоположних прав і свобод суб`єкта персональних даних у зв`язку з обробкою його даних переважають такі інтереси.

Частиною 1 ст. 12 Закону № 2297-VI визначено, що збирання персональних даних є складовою процесу їх обробки, що передбачає дії з підбору чи впорядкування відомостей про фізичну особу.

Відповідно ч. 1 ст. 14 Закону № 2297-VI поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних.

З матеріалів справи вбачається, що подані позивачем запит звернуто на надання інформації, зокрема щодо надання інформації коли і на підставі чого ОСОБА_2 за 2022 рік виплачена сума 50000 грн., як допомоги на проживання, що, у свою чергу, не охоплюється регулюванням Закону України "Про доступ до публічної інформації".

З аналізу вищевикладених норм права слідує, що вищевказана інформація не являється публічною інформацією, оскільки така інформацію не відповідає її критеріям, зокрема відкритості, оскільки вона може бути надана лише після надання ним згоди на обробку його персональних даних.

Таким чином, суд доходить висновку, що запитувана у спірних правовідносинах інформація не є публічною в розумінні Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Поряд із тим, законодавець положеннями ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" наділив відповідача, як розпорядника інформації правом відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Як свідчать матеріали справи, Міністерство соціальної політики України листом № 395/0/3-24 від 12.12.2024 повідомило позивача, зокрема, про те, що відповідно до пункту 3 Порядку № 332 у редакції, яка діяла у 2022 році, допомога надавалася щомісячно з місяця звернення на період введення воєнного стану та одного місяця після його припинення чи скасування на кожну внутрішньо переміщену особу, відомості про яку включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, у таких розмірах: для осіб з інвалідністю та дітей - 3 000 грн; для інших осіб - 2 000 гривень. Внутрішньо переміщеним особам, які звернулися за наданням Допомоги до 30 квітня 2022 року включно, вона надавалась починаючи з березня 2022 року. Відповідно до статті 2 Закону України „Про захист персональних даних" від 01.06.2010 № 2297-VI персональні дані це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. До персональних даних можна віднести будь-які відомості, за якими ідентифікується або може бути ідентифікована фізична особа, зокрема: прізвище, ім?я, по батькові, адреса, телефони, паспортні дані, національність, освіта, сімейний стан, релігійні та світоглядні переконання, стан здоров?я, матеріальний стан, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім?ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи тощо. Надання будь-якої інформації та копій документів на підставі чого та коли у 2022 році ОСОБА_2 було виплачено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам можливе лише після надання ним згоди на обробку його персональних даних та у визначених законами України випадках.

Також, суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 7 Закону Закон № 2657-XI суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Суд зазначає, що лише незгода позивача з отриманою інформацією, яка викладена відповідачем у відповіді на звернення, не є свідченням про порушення прав позивача та не є підставою для задоволення позовних вимог.

Так, суд вважає, що позивачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивачем не було доведено обставин на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Так, позивачем не наведено обґрунтованих обставин щодо протиправності дій відповідача, що є предметом оскарження в даній справі. Судовим розглядом не встановлено факту недодержання суб`єктом владних повноважень процедури реалізації управлінської функції, а також не виявлено факту порушення суб`єктом владних повноважень прав позивача у сфері публічно-правових відносин.

За викладених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, тому адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Міністерства соціальної політики України (вул. Еспланадна, 8/10,м. Київ,01001) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 з 24 лютого 2022 року був введений воєнний стан на території України, у зв`язку з бойовими діями на території Харківської області повний текст рішення складено 05.03.2025 року.

Суддя Пасечнік О.В.