Справа № 420/23929/24
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2025-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/23929/24
Перша інстанція: суддя Лебедєва Г.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Турецької І.О.,

Шевчук О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2024р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ДМС України, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 4.07.2024р. за №109-24, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що у 2023р. позивач звернувся із заявою до ГУ ДМС України в Одеській області про надання захисту в Україні. Проте, рішенням ДМС України від 4.07.2024р. за №109-24 позивачеві було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає вказане рішення ДМС України від 4.07.2024р. за №109-24 протиправним, а тому звернувся в суді із даним позовом.

Позивач зазначив, що він є громадянином російської федерації та не бажає повертатися до рф, оскільки побоюється переслідування у зв`язку з його волонтерською діяльністю, що здійснювалась і здійснюється на території України з метою підтримки Збройних Сил України та цивільного населення України. Так, позивач зазначив, що починаючи з початку повномасштабного вторгнення рф, він має суто проукраїнську позицію та підтримує Збройні Сили України. Позивач публічно висловлює свою політичну позицію шляхом публікування відповідних постів у соціальних мережах, таких як Іnstagram та Fасеbооk (ІНФОРМАЦІЯ_4). Також, позивач має франкомовний блог - ІНФОРМАЦІЯ_2, в якому висвітлює події в Україні та свою діяльність спрямовану на підтримку Збройних Сил України та допомозі цивільному населенню України. Для прикладу, у блозі міститься інформація про те, як позивач купив та передав автомобіль на потреби Зройних Сил України (https://ІНФОРМАЦІЯ_2/journal/mission-voiture-accomplie/). Позивач публічно висловлює свою антивоєнну та проукраїнську позицію не лише публікаціями у власних соціальних мережах, а і шляхом запису подкастів для бельгійського радіо RTBF під псевдонімом «Artem Savart» де висвітлює агресією РФ на території України та закликає допомагати Україні, як гуманітарно так і більшою кількістю зброї від західних партнерів. Завдяки подкастам, які записує позивач було зібрано кошти, які допомогли облаштувати «Пункт Незламності» за адресою: вул. Пушкінська 76, м. Одеса, який утримується не лише на зібрані кошти, а і за власний рахунок позивача. Позивач надавав допомогу у вигляді продуктів харчування та ліків військовим на Миколаївщині, збирали гуманітарну допомогу у вигляді дитячого одягу, гігієнічних засобів, продуктів харчування, також проводять збір коштів для військових Збройних Сил України. Співпрацюючи з благодійною організацією «Світлі Справи» позивач сприяв відправленню гуманітарної допомоги з м. Ліон, Франції до м. Миколаїв допомагаючи з перекладом та логістичними питаннями. Водночас позивач регулярно здійснює виїзди до м. Миколаїв з метою передачі гуманітарних наборів, речей та продуктів харчування внутрішньо-переміщеним особам. Допомога передається через благодійну організацію «Світлі справи», які в подальшому розподіляють її за потребою. Вищезазначена діяльність позивача підтверджується фото та відео на сайті особистого блогу позивача та ютуб каналі: ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНФОРМАЦІЯ_2

Позивач вказав на те, що він побоюється, що внаслідок його діяльності на території України він буде незаконно засудженим та ув`язненим владою рф. Позивач боїться бути заарештованим у разі повернення до рф. Він вважає, що його, як і багатьох інших, звинуватять у державній зраді або ж дискредитації армії рф, внаслідок його дій спрямованих на допомогу Збройним Силам України. Позивач зазначає, що повністю підтримує Україну та має чітку політичну позицію, що засуджує дії РФ по відношенню до України. Позивач вказує на те, що міграційною службою не було всебічно досліджено інформацію по країні походження та вважає, що оцінка побоювань позивача повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації по країні походження щодо ситуації на момент звернення із заявою за захистом. Ситуація в країні походження при визначенні наявності підстав для надання міжнародного захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні. В повідомленні про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутня інформація по країні походження з будь-якого джерела. Задля отримання об`єктивної інформації про ситуацію в країні громадянської належності, необхідно дослідити декілька джерел. Більш того, інформація по країні походження має бути надана авторитетними джерелами.

Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Сторони були сповіщені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, у судове засідання з`явилися та надали відповідні пояснення по суті справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що міграційна служба приймаючи оскаржуване рішення діяла в межах та у спосіб визначений чинним законодавством України та відсутні законні підстави для скасування такого рішення, оскільки позивач не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України. Доводи позивача ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумнів правдивість наданої ним інформації.

Вирішуючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином російської федерації.

10.07.2019р. позивач виїхав за межі рф, легально, на підставі паспортного документа громадянина рф серії НОМЕР_1 , використав автобусне сполучення для виїзду у короткочасне туристичне турне по країнам Європи.

19.08.2019р. позивач прибув до України автобусним сполученням за напрямком Краків (Польща) - Львів (Україна), місце прибуття АТП «Львів».

Відповідно до інформації з міжвідомчої бази ДПС України «Аркан» позивачем 6.10.2019р. здійснено виїзд на територію Молдови та 6.10.2019р. здійснено в`їзд на територію України.

21.10.2019р. позивачу було оформлено посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 строком дії до 26.09.2020р., орган видачі « 8011», підстава видачі « 04/04» (працевлаштування).

З 4.01.2020р. позивач перебуває на території України нелегально.

3.12.2020р. ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення про примусове повернення позивача, яке було оскаржене останнім у судовому порядку.

Так, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2021р. у справі за №522/7797/21 позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Одеській області за №70 від 3 грудня 2020р. про примусове повернення до країни походження громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

У січня 2022р. позивач звернувся із заявою до суду про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт того, що його дід народився на території, зазначеній в абз.1 п.28 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України».

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19.07.2022р. у справі за №522/67/22 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення було відмовлено.

30.05.2023р. позивач звернувся із заявою до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ОС №).

Під час звернення за захистом, за порушення правил перебування іноземців в Україні - проживання без документів на право проживання з 4.01.2020р., стосовно позивача оформлено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МОД №009946 від 31.05.2023р. (ч.1, ст.203 КУпАП) та винесена постанова про накладання адміністративного стягнення серії ПН МОД №010045 від 30.05.2023р..

30.05.2023р. позивачу видано довідку про звернення за захистом в Україні №014063, видану Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області.

Також, 30.05.2023р. позивачу видано направлення до Управління Служби безпеки України в Одеській області для проведення додаткового опитування та перевірки відомостей, які можуть перешкоджати визнанню біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

12.06.2023р. Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області звернулося із запитом до Управління Служби безпеки України в Одеській області, в якому відповідно до ч.6-8 ст.9 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» просило провести відповідні перевірки відносно, у тому числі на предмет встановлення справжності відомостей, отриманих від заявника, ідентифікації особи, належності документів до категорії фальшивих, а також виявлення підтверджуючих фактів, причин, підстав і обставини, що можуть вказувати на сумнівність отриманої інформації, за наявності якої заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

12.06.2023р. Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області звернулося із запитом до Благодійної організації «Благодійний фонд «Світлі справи», в якому відповідно до ч.8 ст.9 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» просило підтвердити або спростувати обставину прийняття позивачем участі у діяльності БО БФ «Світлі справи», а саме: інформацію стосовно періоду громадської діяльності заявника, дати, підстав та процедури прийняття особи до БО, характеру та сфери її діяльності, закріплених обов`язків у складі організації, наявності документів, що підтверджують участь в організації тощо.

15.06.2023р. Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо позивача.

15.06.2023р. Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким вирішено здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачу та підгодовувати запити до правоохоронних та державних структур.

15.08.2023р. Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ «Щодо продовження строку розгляду заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

В порядку проведення процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з позивачем проведено анкетування від 12.06.2023р. та співбесіди від 15.06.2023р., 13.09.2023р., 20.09.2023р., 27.09.2023р., 12.10.2023р. та 21.03.2024р..

За результатами розгляду заяви та особової справи громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.04.2024р., яким рекомендовано відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пп.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

4.07.2024р. ДМС України прийнято рішення за №109-24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина рф ОСОБА_1 .

Відповідно до повідомлення Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 12.07.2024р. за №77 відповідно до ст.6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених пп.1 та 13 ч.1 ст.1 зазначеного Закону, а саме у зв`язку з наступним: подана історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту; отримана інформація про причини виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Перевіряючи правомірність та законність оскаржуваного рішення міграційної служби, з урахуванням підстав, за якими позивачка пов`язує його протиправність та скасування, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за №3671-VI від 8.07.2011р. (надалі - Закон №3671-VI).

Так, приписами пп.1,13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно до абз.5 ст.6 Закону №3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951р. та Протоколом щодо статусу біженців 1967р.), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951р. та ст.1 Закону №3671-VI поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951р., а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона ж пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Окрім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004р. за №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Аналізуючи вищевказане, судова колегія зазначає, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що 10.07.2019р. ОСОБА_1 виїхав за межі рф, легально, на підставі паспортного документа громадянина рф серії НОМЕР_1 , використав автобусне сполучення для виїзду у короткочасне туристичне турне по країнам Європи.

19.08.2019р. позивач прибув до України автобусним сполученням за напрямком Краків (Польща) - Львів (Україна), місце прибуття АТП «Львів».

Відповідно до інформації з міжвідомчої бази ДПС України «Аркан» позивачем 6.10.2019р. здійснено виїзд на територію Молдови та 6.10.2019р. здійснено в`їзд на територію України.

21.10.2019р. позивачу було оформлено посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 строком дії до 26.09.2020р., орган видачі « 8011», підстава видачі « 04/04» (працевлаштування).

З 4.01.2020р. позивач перебуває на території України нелегально.

30.05.2023р. ОСОБА_1 звернувся із заявою до ДМС України про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ОС №).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 30.05.2023р., тобто більш ніж через 3 роки та 9 місяців після потрапляння на територію України, перебування на території України у якості нелегального мігранта з 4.01.2020р..

Судова колегія враховує правову позицію, викладену Верховним Судом у постанова від 23 червня 2021р. у справі №420/5005/20, від 6 серпня 2020р. у справі №420/3327/19, від 1 липня 2020р. у справі №420/3057/19, від 28 квітня 2020р. у справі №420/3757/19 та ін., відповідно до якої значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналізуючи вказане, судова колегія вважає, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обумовлене не потребою у міжнародному захисті, а пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування в Україні.

Як вбачається із матеріалів особової справи позивача, що в якості причини звернення за наданням міжнародного захисту вказано загрозу переслідувань за ознакою політичних переконань на території рф, волонтерська діяльність на території України та загроза застосування тортур, нелюдського поводження чи покарання на території рф у зв`язку з громадянською позицією на засудження збройної агресії рф проти України.

Дослідивши наявну інформацію по країні походження позивача, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про доведення доводів позовної заяви, які стосуються погіршення в рф ситуації з дотриманням прав та свобод людини після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України 24.02.2022р., зокрема, порушення представниками органів влади рф прав людей, які займають проукраїнську позицію, критикують військове вторгнення рф на територію України, що супроводжується їх переслідуванням, репресіями, арештами, притягненням до кримінальної відповідальності, тощо.

При цьому дослідивши матеріали справи, а саме протоколів співбесід позивача, судовою колегією встановлено, що позивач не зазнавав переслідувань або серйозної шкоди за ознаками громадянства (раси), національності (етнічної належності) та віросповідання, що підтверджується ним самостійно (арк.5-6 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.).

Ані позивач, ані його близькі родичі ніколи не належали до офіційних членів жодних релігійних, політичних, молодіжних, громадських або військових організацій на території рф або за її межами.

Під час проживання в рф стосовно позивача не застосовувалось фізичне насилля за ознаками раси, громадянства, національності, віросповідання, політичних переконань або належності до певної соціальної групи.

По відношенню до позивача не застосовувалось адміністративне затримання або арешт, він не притягався до кримінальної відповідальності (арк.12 анкети від 12.06.2023р.).

Відсутня інформація щодо перебування позивача у внутрішньому або міжнародному розшуку, порушення по відношенню до нього кримінального провадження на території країни громадянської належності (арк.11 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.; арк.4-5 протоколу співбесіди від 12.10.2023р.).

В заяві від 30.05.2023р., анкеті від 12.06.2023р., протоколі співбесіди від 15.06.2023р. позивач вказує, що однією з причин його виїзду за межі країни громадянської належності є несприйняття чинного політичного режиму, загроза його переслідування за ознакою політичних переконань.

Відповідно до положень Керівництва УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженця у редакції за лютий 2019 року відзначається, що проста наявність у заявника політичних поглядів, що суперечать позиції владної верхівки не є достатньою підставою для наданні особі міжнародної форми захисту. Водночас, для обґрунтування побоювань зазнати переслідувань за ознакою політичних переконань необхідно визначити рівень залученості до політичних процесів, стійкість політичних поглядів, характер їх зовнішнього вираження тощо (додаток № 1 до рекомендаційної позиції).

За результатами проведення аналізу матеріалів особової справи судовою колегією не встановлено політичної активності позивача та її зовнішнього вираження:

- позивач ніколи не був представником жодних політичних партій, рухів або організацій на території країни громадянської належності (арк.12 анкети від 12.06.2023р.);

- позивач ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, що були б пов`язані з його політичними поглядами (арк.12 анкети від 12.06.2023р.; арк.7 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.);

- позивач не балотувався на виборчі посади, не брав участь у громадській та активістській діяльності (арк.8 співбесіди від 15.06.2023р.) публічне висвітлення політичних та/або правових позицій, законотворча діяльність-відсутня (арк.9 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.);

- позивач не вчиняв дії, спрямовані проти чинної влади на території рф (арк.9 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.; арк.4 протоколу від 12.10.2023р.), проблеми з органами державної влади - відсутні (арк.7 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.);

- фактичні переслідування за ознакою політичних переконань на період проживання заявника на території країни громадянської належності - відсутні (арк.6 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.).

Суб`єктивні побоювання позивач обґрунтовує обставиною переслідування, арештів та застосування штрафних санкцій по відношенню до представників та донорів політичної сили Навального (арк.6 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.).

Разом з тим, позивач не мав жодного офіційного відношення до політичної сили Навального, не здійснював її фінансування та не був закріплений обов`язками (арк.8-9 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.; арк.2 протоколу співбесіди від 12.10.2023р.). Зокрема, не займався організованим закликом до вступу до політичної сили Навального (арк.6 протоколу співбесіди від 20.09.2023р.). Зв`язок з представниками штабів Навального на цей час-відсутній (арк.6 протоколу співбесіди від 20.09.2023р.), також, відсутні договірні відносини з іншими політичними силами на території рф або в Україні (арк.4 протоколу співбесіди від 20.09.2023р.; арк.7 протоколу співбесіди від 27.09.2023р.; арк.4 протоколу співбесіди від 12.10.2023р.).

Елемент формально вираженої підтримки політичної сили Навального, реалізації спільних проектів або переслідування за таку діяльність - не спостерігається. Зокрема, позивач повідомив, що начебто підтримував неформальні контакти з керівником передвиборчих штабів Навального Леонідом Волковим з приводу рекламної кампанії зазначеного кандидата на президентських виборах 2018 року, водночас, фактична реалізація проекту і участь у них заявника-відсутня (арк.8 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.; арк.5 протоколу співбесіди від 20.09.2023р.). Зазначена особа відсутня також і серед переліку клієнтів рекламних компаній заявника, що було долучено ним до особової справи заявою від 27.09.2023.

Позивач повідомляє про обставину прийняття ним участі у політичних мітингах та демонстраціях на території рф (арк.9 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.). Водночас, позивач не володіє інформацією щодо переліку, дат та обставин проведення зазначених політичних акцій, їх організаторів та учасників (арк.9 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.), публічне висвітлення власної позиції-не спостерігається (арк.7 протоколу від співбесіди 20.09.2023р.; арк.2 протоколу співбесіди від 12.10.2023р.). Елемент судових переслідувань та/або арештів через обставину прийняття участі у мітингах-відсутній (арк.9 співбесіди від 15.06.2023р.; арк.5 протоколу від 12.10.2023р.).

Позивач особисто стверджує, що він не є медійною персоною, що спростовує ризик його переслідувань за ознакою політичних переконань, приклади дописів на політичну тематику на особистих сторінках в соціальних мережах - відсутні (арк.4 протоколу співбесіди від 20.09.2023; арк. 6 протоколу співбесіди від 27.09.2023).

Згідно з положеннями керівництва УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженця у редакції за лютий 2019р. відзначається, що дискримінація досягає рівня переслідування, коли суттєво впливає на життя та зачіпає основоположні права осіб (право на працевлаштування, освіту, віросповідання тощо) (додаток № 2 до рекомендаційної позиції).

Отже, за результатами розгляду тверджень позивача не встановлено ознак застосування або загрози застосування по відношенню до нього дискримінації, що становила б переслідування за ознакою політичних переконань: заявник мав можливість вільного доступу до державних, комерційних та медичних установ на території країни громадянської належності (арк.7 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.); позивач мав доступ до освіти та працевлаштування на території рф (арк.7 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.); заявник мав можливість вільного переміщення територією рф (арк.7 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.); позивач не був причетний до свавільних арештів, затримань або позасудових рішень на території країни громадянської належності (арк.8 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.); заявник не ставав жертвою насильницьких зникнень або викрадень (арк.7 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.).

Як вбачається із матеріалів особової справи позивача, що в якості прикладу порушення власних прав на території рф заявник вказує на обставину винесеного обмеження на виїзд за межі рф (арк.9 анкети від 12.06.2023р.; арк.7 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.).

За результатами розгляду зазначеного елементу не встановлено обставини протиправного утиску прав позивача, що було б пов`язано з його політичною позицією.

Так, обмеження виїзду позивача за межі рф було прийнято на підставі рішення Федеральної служби судових приставів у зв`язку з неподанням ним податкової звітності щодо діяльності фірм, власником яких він перебував на території країни громадянської належності, що підтверджується заявником особисто (арк.7,12 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.; аркю.3 протоколу від 20.09.2023р.).

Діяльність всіх організацій, засновником та/або керівником яких був позивач на території країни громадянської належності наразі ліквідовано, що підтверджується інформацією з ресурсу перевірки контрагентів Rusprofile (послання-ІНФОРМАЦІЯ_5).

Повідомлені причини припинення діяльності - відсутність активності та податкова заборгованість, неподання передбаченої звітності, що визнається позивачем (арк.2-4 протоколу співбесіди від 21.03.2024р.).

Позивач не приймав спроб до оскарження рішення про обмеження виїзду за межі рф, мотивуючи це відсутністю у нього необхідної суми коштів для погашення податкової заборгованості (арк.4 протоколу співбесіди від 21.03.2024р.).

Відповідно до звіту Державного департаменту США за 2022 рік щодо дотримання прав людини в рф спостерігається, що несплата боргів є однією із законодавчо визначених підстав для прийняття рішення про обмеження права особи на виїзд за межі рф (додаток № 4 до рекомендаційної позиції).

При цьому, виїзд на територію України у 2019р. був обумовлений не загрозою зазнати переслідувань на території країни громадянської належності, туристичною метою та можливістю працевлаштування, звернення за міжнародним захистом відбулось після унеможливлення подальшої легального перебування на території України (арк.9,11 анкети від 12.06.2023р.; арк.6 протоколу співбесіди від 12.10.2023р.).

На обставину бажання та можливості користуватись захистом країни громадянської належності після власного в`їзду до України вказує і обставина неодноразових звернень позивача до дипломатичних представництв рф з метою оформлення паспортного документа, отримання консульських послуг, що заявнику безперешкодно надавалися (арк.9 анкети від 12.06.2023р.; арк.4-5 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.). Зазначене вказує на існування соціального та природного зв`язку позивача з країною громадянської належності, що виключає його з категорії осіб, на яких поширюються норми Конвенції про статус біженців (додаток № 3 до рекомендаційної позиції).

Що стосується волонтерської діяльності позивача на території України, то судова колегія зазначає, що з матеріалів особової справи вбачається, що позивач ніколи не мав офіційного оформлення та не приймав спроб до реєстрації в жодних волонтерських організаціях на території України (арк.5 протоколу співбесіди від 27.09.2023р.; арк.7 протоколу співбесіди від 21.03.2024р.).

Позивач ніколи не співпрацював з волонтерськими організаціями, що надають кваліфіковану допомогу Збройним силам України (арк.6 протоколу співбесіди від 27.09.2023).

Позивач не займався забезпеченням українського війська летальною зброєю (арк. 5 протоколу співбесіди від 12.10.2023р.), документальні підтвердження особистих пожертв заявника на інші потреби ЗСУ - відсутні (арк.6 протоколу співбесіди від 27.09.2023).

Позивач зазначав, що надавав допомогу у вигляді продуктів харчування та ліків військовим на Миколаївщині, збирали гуманітарну допомогу у вигляді дитячого одягу, гігієнічних засобів, продуктів харчування, також проводять збір коштів для військових Збройних Сил України. Співпрацюючи з благодійною організацією «Світлі Справи» позивач сприяв відправленню гуманітарної допомоги з м. Ліон, Франції до м. Миколаїв допомагаючи з перекладом та логістичними питаннями. Регулярно здійснює виїзди до м. Миколаїв з метою передачі гуманітарних наборів, речей та продуктів харчування внутрішньо-переміщеним особам. Допомога передається через благодійну організацію «Світлі справи», які в подальшому розподіляють її за потребою. Позивач вказував, що вищезазначена діяльність позивача підтверджується фото та відео на сайті особистого блогу позивача та ютуб каналі: ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНФОРМАЦІЯ_2

При цьому, дослідженням наданих позивачем посилань, судова колегія зазначає, що вони не містять підтвердження зазначених позивачем обставин.

Що стосується обставин діяльності заявника в кав`ярні «FrenchВох» пов`язана з бажанням допомогти його другу ОСОБА_2 (арк.2 протоколу співбесіди від 27.09.2023р.). Водночас, позивача не було працевлаштовано, як гуманітарного працівника (арк.3 співбесіди від 27.09.2023), він не має жодних договірних зобов`язань (арк.4 протоколу від 27.09.2023р.), ніколи не підтримував безпосередньої комунікації з благодійними організаціями (фондами) чи бенефіціарами надання гуманітарної допомоги, його установчі дані не фігурують в супровідних документах щодо доставки/передачі гуманітарної допомоги, зокрема, долучених в якості документальних доказів до матеріалів особової справи (арк.6 співбесіди від 21.03.2024р.), прикладів особистого надання гуманітарної допомоги не зафіксовано.

12.06.2023р. Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області звернулося до Благодійної організації «Благодійний фонд «Світлі справи» з запитом, в якому відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» просило підтвердити або спростувати обставину прийняття позивачем участі у діяльності БО БФ «Світлі справи», а саме: інформацію стосовно періоду громадської діяльності заявника, дати, підстав та процедури прийняття особи до БО, характеру та сфери її діяльності, закріплених обов`язків у складі організації, наявності документів, що підтверджують участь в організації тощо.

Однак, відповіді Благодійної організації «Благодійний фонд «Світлі справи», на вказаний запит, отримано не було.

Що стосується обставин оголошення зборів на авто, що планувалося передати другу позивача для виконання бойових завдань, то судова колегія зазначає, що залученість позивача полягала у репостах інформації щодо відповідної потреби серед друзів та знайомих у соціальних мережах (арк.3 протоколу співбесіди від 27.09.2023р.). Водночас, як спостерігається з наданої позивачем роздруківки інформаційного повідомлення про відповідні збори, опублікованого французькою мовою у його особистому блозі, шукач захисту наголошує, що особисто не займається зборами на потреби збройних сил, бажання допомогти обумовлене дружніми стосунками, документальне оформлення надання допомоги - відсутнє (арк.6 протоколу співбесіди від 27.09.2023р.). Також позивач зазначає про передачу другу «Starlink» на потреби бригади, де він служить, однак відповідних доказів останнім не надано. Повні установчі дані та підрозділ, в якому проходить військову службу бенефіціар отримання допомоги не зазначено, систематичність, інші приклади надання подібної допомоги - відсутні (арк.6 протоколу співбесіди від 21.03.2024р.).

Що стосується посилань апелянта щодо облаштування «Пункту Незламності» за адресою: м. Одеса, вул.Пушкінська, буд.76, то з матеріалів особової справи вбачається, що приміщення придбане в розстрочку, частково, за рахунок пожертв, зібраних позивачем під час проведення аудіо-подкастів на радіо «КТВР» та поширення відповідної інформації через свій особистий блог (арк.3,5 протоколу співбесіди від 27.09.2023р.).

Інформація щодо підготовки зазначеного приміщення для облаштування Пункту Незламності відома лише зі слів позивача, водночас, інформація щодо нього відсутня в офіційному переліку Пунктів Незламності (пунктів обігріву), розміщеному на сайті Одеської міської ради (доступ за посиланням - https://omr.gov.ua/ru/citizens/map-heater/), що особисто підтверджується заявником (арк.5 протоколу від 27.09.2023р.).

Приміщення наразі не функціонує за функціоналом пункту обігріву, використовується заявником для власних потреб (зокрема, проживання), вказане заявником як адреса фактичного перебування в м.Одеса для ведення офіційного листування (арк.7 співбесіди від 21.03.2024р.).

Під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачем висловлено твердження про неможливість повернення до країни громадянської належності через загрозу неправомірного ув`язнення, ризик застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження через висвітлення власної громадянської позиції на засудження збройної агресії рф (арк.7 заяви від 30.05.2023; арк.12 анкети від 12.00.2023; арк.6,12 протоколу співбесіди від 15.06.2023р.; арк.6 протоколу співбесіди від 12.10.2023р.).

Відповідно до матеріалів особової справи об`єктивно не встановлено ознак, пов`язаних із можливістю застосування по відношенню до позивача смертної кари через відсутність таких норм права у чинному законодавстві країни-агресора (арк.6 протоколу співбесіди від 15.06.2023). Також, в країні відсутні відкриті воєнні дії (арк.8 протоколу співбесіди від 15.06.2023) та протягом періоду проживання в рф до заявника не застосовувалися тортури, нелюдське або таке, що принижує людську гідність поводження чи покарання (арк.6-7 співбесіди від 15.06.2023).

Відповідно до проведеного аналізу звіту Агентства Європейського Союзу з питань притулку (ЕЦАА) від грудня 2022р. по рф, не відзначається належність заявника до груп ризику, до яких відносять:

- високопоставлених осіб, які є чинними посадовцями державних або правоохоронних органів влади;

- активістів опозиційних структур (дисиденти);

- правозахисників та адвокатів;

- представників ЗМІ, журналістів та блогерів;

- вчи гелів, архітекторів, вчених, священиків.

Також, із вищезазначеного звіту виділено, що ризик переслідувань існує по відношенню до осіб, які брали участь у антивоєнних мітингах, є підписантами антивоєнних петицій.

Однак, позивач не потрапляє до жодної із зазначених категорій. Зокрема, це підтверджується ним особисто: - позивач ніколи не займався правозахисною діяльністю на території рф (арк.4 протоколу співбесіди від 12.10.2023); позивач не мав відношення до державної служби або правоохоронної системи (арк.4 протоколу співбесіди від 12.10.2023); позивач ніколи не займався журналістською діяльністю на території рф (арк.4 протоколу співбесіди від 12.10.2023); позивач не був підписантом оприлюднених антивоєнних петицій (арк.2 протоколу співбесіди від 12.10.2023); позивач ніколи не створював та не адміністрував групи в соціальних мережах, що мають антиурядове спрямування (арк.3 протоколу співбесіди від 12.10.2023); дописи в особистому блозі та сторінках у соціальних мережах заявника здійснені французькою мовою та розраховані на франкомовну аудиторію (арк.8,10 протоколу співбесіди від 15.06.2023; арк.2 протоколу співбесіди від 13.09.2023), не містять систематичної правової позиції по відношенню до збройної агресії рф, переважна частина дописів присвячена особистому життю заявника та зборам пожертв на облаштування приміщення для Пункту Незламності в м. Одеса, яке наразі використовується заявником для власних потреб. Водночас, спроб донесення власної позиції до української або російської аудиторії, взаємодії через ЗМІ або публічні виступи не приймалось (арк.5 протоколу співбесіди від 20.09.2023; арк.5-7 протоколу співбесіди від 27.09.2023; арк.3-4 співбесіди від 12.10.2023; арк.6 протоколу від 21.03.2024).

Що стосується співпраці з франкомовним бельгійським радіо-каналом «КТВР», то судова колегія зазначає, що з матеріалів особової справи позивача вбачається відсутність договірних зобов`язань, неофіційний характер взаємодії, що полягає у періодичному випуску аудіо-подкастів, де заявник переважно повідомляє про обставини свого проживання в Одесі, особисті плани щодо подальшого розвитку, свого друга ОСОБА_3 , який допоміг йому встановити контакти з відповідним медіа, власну підтримку України та небажання повернення до рф, хроніки життя в умовах воєнного стану (арк.9-10 протоколу співбесіди від 15.06.2023; арк.5 протоколу співбесіди від 20.09.2023; арк.3,6 протоколу співбесіди від 12.10.2023).

Відповідні аудіо-подкасти надаються виключно французькою мовою, спрямовані на франкомовну аудиторію, на території країни громадянської належності заявника не поширені.

Отже, з наданих позивачем документальних доказів не спостерігається вираження позивачем чіткої правової позиції щодо збройної агресії рф, висвітлення воєнних злочинів та засудження агресивної зовнішньої політики.

Натомість, як відзначається з долучених заявником до ОС у якості документального доказу роздруківок повідомлень від слухачів, його програма на радіо характеризується як така, що не містить жодних політичних, економічних чи екологічних ідей, пропаганду від однієї або іншої сторони, вказує на абсурдність російсько-українського збройного конфлікту (арк.5-6 протоколу співбесіди від 12.10.2023).

Що стосується інтерв`ю журналу «Магіe Сlаіге», то судова колегія зазначає, що з наданого позивачем до міграційного органу посилання (доступ - http://surl.li/syhyt) відкривається стаття за назвою «В Угорщині, Молдові та Греції переміщені українці шукають притулку поблизу дому» (переклад з французької мови). Дата статті-відсутня. Зміст-повідомлення про правовий статус та відношення до українців, які залишили власні домівки внаслідок збройної агресії рф у країнах Європейського Союзу. Про заявника у статті повідомляється з боку французького волонтера на установчі дані ОСОБА_4 , зміст - повідомлення про проживання у м. Одеса росіянина на ім`я ОСОБА_5 , який перейняв український менталітет та виріши залишитися у місті попри загрозу військових дій. Повні установчі та ідентифікаційні дані заявника у зазначеній статті не фігурують, особисте опитування-відсутнє.

Щодо ситуації з близькими родичами позивача, то судова колегія зазначає, що зазначений елемент є спільним у контексті застосування міжнародного права. Так, відповідно до п. 36 Директиви Європейського Парламенту та Ради Європейського Союзу від 13.12.2011 № 2011/95/ЄС, при відповідному аналізі «кейсу» заявника, національні органи влади сфери міжнародного захисту проводять аналіз ситуації з близькими родичами шукача захисту.

Відповідно до тверджень позивача, його близькі родичі, які залишились проживати на території країни громадянської належності наразі не зазнають побоювань, переслідувань або дискримінації (арк.3 протоколу співбесіди від 13.09.2023), продовжують безперешкодно користуватися державними послугами (арк.5 анкети від 12.06.2023; арк.2 протоколу співбесіди від 20.09.2023). Зокрема, відзначено відсутність елементу тиску на заявника у формі проведення обшуків за адресою його проживання на Батьківщині або виклику на допити до правоохоронних та/або силових структур рф його близьких родичів (арк.5 співбесіди від 12.10.2023р.).

Що стосується тверджень апелянта про те, що він публічно порвав свій паспорт, та виклав про це пост на своїй сторінці в Інстаграм, то судова колегія зазначає, що з розміщеного в Інстаграм фото розірваних паспортів громадянина рф неможливо провести ідентифікацію серії (номера) та належність документів до якоїсь особи.

Враховуючи вищевикладене, відомості, що надані заявником суперечать міжнародним вимогам сфери міжнародного захисту та не відповідають положенням Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04. Зокрема, порушені вимоги «надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів»; «реальна спроба обґрунтувати заяву», що узгоджуються з п. 5, 6 Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16.12.1998 року, у відповідності до положень яких «обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява...». Водночас, виходячи зі змісту вищевказаних положень, посадова особа ДМС повинна сприяти аналізу наданих заявником тверджень, враховуючи володіння інформацією про актуальну об`єктивну інформацію за країною походження шукача захисту.

Спостерігається порушення вимоги «правдоподібності та несуперечливості тверджень позивача». У відповідності до Керівництва УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженця у редакції за лютий 2019 року відзначається, що у випадку відсутності документальних доказів з приводу обставини ймовірних переслідувань, для оцінки достовірності викладеної заявником легенди, проводиться аналіз загальної логічності, повноти, детальності, внутрішньої узгодженості та несуперечності тверджень заявника, що узгоджується з відповідними рекомендаціями УВКБ ООН, викладеними в Керівництві з процедур та критеріїв визначення статусу біженця (додаток № 5 до рекомендаційної позиції).

Натомість, твердження заявника з істотних елементів носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. В низці тверджень виявлені суперечності, що вказують на надання заявником завідомо недостовірної інформації з метою посилення впливу повідомленої історії (легенди).

Позивач звернувся до ДМС з порушенням вимоги щодо «якомога раніше». Зокрема відзначено, що безперервно перебуваючи на території України з 2019р. позивач до травня 2023р. не приймав жодних спроб зі звернення за міжнародним захистом незважаючи на відсутність мовного бар`єру та наявної можливості ознайомлення з відповідною процедурою. Окрім того, позивач неодноразово порушував законодавство України у сфері міграції, зокрема, нелегально перебував на території України в період 4.01.2020р. - 30.05.2023р..

За результатами розгляду матеріалів особової справи не спостерігається активних дій, спрямувань чи заходів, що можуть стати підставою для порушення по відношенню до нього кримінальної справи на території країни громадянської належності. Позивач не відноситься до груп ризику, повернення яких до рф може спричинити протиправне переслідування та тиск з боку правоохоронної системі країни. Документальні докази та усні твердження не надають можливості встановити ознаки, що притаманні додатковій формі захисту, відсутнє відповідне обґрунтування заяви, відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 2011 року, ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність видів поводження та покарання 1984 року.

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

З огляду на наведене, судова колегія вважає, що позивачем не доведено факту, що його перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем.

Водночас, позивачем також не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

В матеріалах особової справи позивача відсутні факти або обставини, які надають підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності щодо позивача можуть застосувати смертну кару, тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і, що він не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Судом встановлено, що позивач не притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності на території Іраку, у внутрішньому або міжнародному розшуку не перебуває.

Враховуючи вищезазначене, судова колегія вважає, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 4.07.2024р. за №109-24, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, судова колегія зазначає, що позивач може скористатись іншими способами та можливостями для легалізації свого перебування на території України відповідно до чинного законодавства, а не тільки як біженець або як особа, яка потребує додаткового захисту.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Отже, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалена з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: І.О. Турецька

О.А. Шевчук