Справа № 380/21306/24
Суддя: Кондратюк Юлія Степанівна
Дата ухвалення: 2025-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Львів

06 березня 2025 рокусправа № 380/21306/24

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кондратюк Ю.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними та скасування наказів, стягнення коштів,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач 1), Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач 2), у якому, з урахуванням уточненого адміністративного позову, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 516 від 24.04.2024 «Про результати службового розслідування про самовільне залишення позицій»;

- стягнути солідарно з Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 належне грошове забезпечення та додаткові грошові винагороди старшого сержанта ОСОБА_2 у Військової частини НОМЕР_1 , у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884, XXX Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженим Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, починаючи з квітня 2024 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 . З 25.03.2024 старший сержант ОСОБА_2 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Під час виконання бойового завдання в районі н.п. Часів Яр Донецької області старший сержант ОСОБА_2 під час мінометного обстрілу зник безвісті. Натомість, згідно акту службового розслідування військової частини НОМЕР_1 , затвердженого 22.04.2024, 03.04.2024 старший сержант ОСОБА_2 , самовільно залишив бойові позиції в районі н.п. Часів Яр Донецької області. Місцезнаходження старшого сержанта ОСОБА_2 невідоме. Висновки службового розслідування щодо ОСОБА_2 є безпідставними, і відповідно є протиправними всі накази видані на підставі акту службового розслідування.

За недоведеності самовільного залишення ОСОБА_2 військової частини за відсутності доказів, що він перебуває на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручник або інтернована особи, Військова частина НОМЕР_1 не мала підстав видавати акт службового розслідування, наказів на його підставі, та вважати завершеним службове розслідування.

Звертає увагу, що наказів виданих на підставі акту службового розслідування позбавляє ОСОБА_1 подати до Військової частини НОМЕР_1 заяву про прийняття рішення про виплату сім`ї ОСОБА_2 грошового забезпечення, як сім`ї військовослужбовця безвісно відсутнього згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884.

Отже, факт самовільного залишення військової частини ОСОБА_2 у встановленому законом порядку підтверджений не був, відповідно, акт службового розслідування та всі накази видані на його підставі, що стосуються самовільного залишення військової частини ОСОБА_2 та позбавлення його виплат є протиправними та підлягають скасуванню.

Ухвалою судді від 21.10.2024 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 25.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та витребувано від Військової частин НОМЕР_1 : матеріали службового розслідування щодо самовільного залишення бойових позицій ОСОБА_2 ; належним чином завірену копію наказу командира Військової частини НОМЕР_1 , виданого на підставі акту службового розслідування військової частини НОМЕР_1 б/н, затвердженого 22.04.2024, яким ОСОБА_2 , визнано таким що самовільно залишив бойові позиції; належним чином завірену копію наказу командира військової частини НОМЕР_1 , виданого на підставі акту службового розслідування військової частини НОМЕР_1 б/н, затвердженого 22.04.2024, яким вирішено призупинити військову службу ОСОБА_2 .

08.11.2024 відповідач 1 подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначає, що початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Щодо незгоди позивачки з рішенням командира військової частин щодо затвердження Акту службового розслідування, то триває досудове розслідували яким відповідні обставини будуть слідством встановлені. Цей наказ позивачки не стосується.

12.11.2024 відповідач 2 подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Зазначає, як слідує з матеріалів службового розслідування ОСОБА_2 самовільно залишив бойові позиції та зник у невідомому напрямку. Також відсутні підстави вважати його таким, що зник безвісти за особливих обставин.

Оскільки обставини службового розслідування встановили, що ОСОБА_2 самостійно вирушив у невідомому напрямку залишивши ввірену йому бойову позицію, що могло в свою чергу стати причиною втрати зазначеної позиції.

Як вбачається з матеріалів службового розслідування, підстав для здійснення виплати позивачу грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця немає, оскільки, як зазначено в пункті 2 Постанови КМ України №884 від 30 листопада 2016, під терміном "безвісно відсутній військовослужбовець" слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби. Враховуючи, що наявні відомості про самовільне залишення військової частини чоловіком позивача, підстави для виплати грошового забезпечення відсутні. Відповідно до викладеного вище дії відповідача 1 та відповідача 2 є правомірними та такими, що вчинені в межах законодавства.

13.01.2025 позивачем подано додаткові пояснення у справі, в яких зазначає, що у своєму відзиві Військова частина НОМЕР_2 просто посилається на оскаржувані матеріали службового розслідування як на правомірність дій командування Військової частини НОМЕР_1 . Оскільки процедура службового розслідування не була дотримана то й акт службового розслідування про встановлення самовільного залишення частини не можуть бути доказом самовільного залишення частини.

У акті службового розслідування чітко зазначено, що відбувся мінометний обстріл і було помічено рух старшого сержанта ОСОБА_2 . Звертає увагу, що свідкам не було відомо ні у яку сторону він рухався, ні що саме з ним сталося, чому саме рухався в той бік - чи з метою укриття, на зустріч ворогу, тощо невідомо. Як і не було відомо чи не потрапив ОСОБА_2 у полон, загинув. Тобто незрозуміло взагалі на підставі яких фактів Військова частина прийшла до висновку про самовільне залишення бойових позицій, тим паче під час мінометного обстрілу, більш того тривалий час його місце знаходження невідоме, а отже є підстави вважати, що він як герой загинув. В цій ситуації ОСОБА_2 в момент мінометного обстрілу, маючи при собі зброю, вирушив захищати бойові позиції та відбивати ворога. Під час чого, скоріш за все, потрапив у полон або загинув. Акт службового розслідування та накази видані на його підставі є такими, що винесені не обґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); не розсудливо, а тому вони є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

29.01.2025 представник позивача подав уточнений адміністративний позов, в якому уточнив позовні вимоги.

Ухвалою суду від 06.02.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача про виклик свідків - відмовлено.

Ухвалою суду від 06.02.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення третьої особи - відмовлено.

Ухвалою суду від 06.02.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін - відмовлено.

З`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 (а.с. 14).

ОСОБА_2 з 27.02.2022 по 05.03.2024 рік проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_4 на посаді командира відділення взводу обробки інформації роти управління командного пункту військової частини НОМЕР_4 . Звання «старший сержант», що підтверджується службовою карткою (а.с. 16) та не заперечується сторонами.

Відповідно до службової характеристики від 24.07.2024, підписаної командиром взводу обробки інформації роти управління командного пункту військової частини НОМЕР_4 : «зарекомендував себе з позитивної сторони. До виконання службових обов`язків ставився добре. Сумлінно вивчав військову справу. Дисциплінований, не допускав негідних вчинків і стримував від них інших військовослужбовців. По складу характеру спокійний, врівноважений і відповідальний…» (а.с. 15).

Відповідно до службової картки мав подяки та отримав грамоту, станом на 05.03.2024 стягнень не має (а.с. 16).

З 25.03.2024 старший сержант ОСОБА_2 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що сторонами не заперечується.

Згідно з Актом службового розслідування, затвердженого командиром Військової частини НОМЕР_1 22.04.2024 (а.с. 17-19) (далі - Акт службового розслідування): « 03.04.2024 близько 21:00, під час мінометного обстрілу, стрілець-помічник гранатометника 1 штурмового відділення 3 штурмового взводу 3 штурмової роти, старший сержант ОСОБА_2 , самовільно залишив бойові позиції в районі н.п. Часів Яр Донецької області.

Місцезнаходження старшого сержанта ОСОБА_2 невідоме.

Актом службового розслідування встановлено такі факти та обставини:

« 2.1. Т.в.о. командира 3 штурмової роги військової частини НОМЕР_1 , сержант ОСОБА_3 , рапортом від 03.04.2024 № 5081, доповів командиру військової частини НОМЕР_5 , що стрілець-помічник гранатомесника 1 штурмового відділення 3 штурмового взводу 3 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 старший сержант ОСОБА_4 , під час виконання бойового завдання згідно бойового розпорядження командира НОМЕР_6 омбр № 10/58/1487/629дск від 25.03.2024, 03.04.2024 близько 21:00, під час мінометного обстрілу, самовільно залишив бойові позиції в районі н, п. Часів Яр, Донецької області.

Матеріальна шкода заподіяна, а саме: автомат АК-74 № НОМЕР_7 90 р. ів, 14 2 гранати Ф-1. Місце знаходження старшого сержанта ОСОБА_5 не відоме (…)

2.6. Відповідно до журналу бойових дій військової частини НОМЕР_1 «Том 8 від 28.02.2024 від 03.04.2024:

- 03.04.2024, близько 21:00, під час виконання бойового завдання згідно бойового розпорядження командира НОМЕР_6 омбр №10/58/1487/629дск від 25.03.2024 під час мінометного обстрілу самовільно залишив бойові позиції в районі н. п. Часів Яр, Донецької області стрілець-помічник гранагометника 1 штурмового відділення з штурмового взводу 3 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , старший сержант ОСОБА_4 . 03.04.2024 близько 21:00 під час мінометного обстрілу самовільно залишив бойові позиції в районі н. п. Часів Яр, Донецької області. Особиста зброя, а саме: автомат 5.45 мм автомат АК-74 № НОМЕР_7 90 р. в., що закріплена за старшим сержантом ОСОБА_6 та 2 гранати Ф-1, знаходились при ньому. На даний час місце знаходження старшого сержанта ОСОБА_7 не відоме. Матеріальні втрати: уточнюються.

2.7. Відповідно до службової характеристики військової частини НОМЕР_1 : стрілець-помічник гранатометника 1 штурмового відділення 3 штурмового взводу 3 штурмової роти, старший сержант ОСОБА_2 за час проходження служби зарекомендував себе безграмотним та безвідповідальним військовослужбовцем, який неодноразово порушував військову дисципліну. Своїх посадових обов`язків та Статутів ЗСУ не знає, не відповідальний за свої вчинки».

Розділом 5 Акту службового розслідування пропонується:

« 1. Завершити службове розслідування;

2. Вважати доведеною вину старшого сержанта ОСОБА_2 , який перебуваючи на посаді стрільця-помічника гранатометника 1 штурмового взводу 3 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , в умовах воєнного стану, без поважних причин, в бойовій обстановці, 3 квітня 2024 року самовільно залишив бойові позиці військової частини НОМЕР_1 в районі АДРЕСА_1 , видану йому зброю НОМЕР_8 90 р. в. та 2 гранати Ф-1 - не повернув, чим порушив військову дисципліну, не виконав службових обов`язків та вимог, встановлених статутами Збройних Сил України та вчинив дії з ознаками правопорушення, передбаченого Кримінальним Кодексом України».

Відповідно до Витягу з Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) Про результати службового розслідування про самовільне залишення позицій від 24.04.2024 №516 наказано:

« 1. Службове розслідування, призначене наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2024 № 297 вважати завершеним.

2. Вважати доведеною вину старшого сержанта ОСОБА_7 який, перебуваючи на посаді стрільця-помічника гранатометника 1 штурмового відділення 3 штурмового взводу 3 штурмової роти умовах воєнного стану, без поважних причин, в бойовій обстановці. 3 квітня 2024 року самовільно залишив бойові позиці військової частини НОМЕР_1 в районі АДРЕСА_1 , видану йому зброю НОМЕР_8 90 р. в. та 2 гранати Ф-1 - не повернув, чим порушив військову дисципліну, не виконав службових обов`язків та вимог, встановлених статутами Збройних Сил України та вчинив дії з ознаками правопорушення, передбаченого Кримінальним Кодексом України.

3. ТВО начальника групи персоналу, встановленим порядком:

- надіслати до Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого в місті Краматорськ, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення старшим сержантом ОСОБА_6 .

- не включати старшого сержанта ОСОБА_7 до наказів про виплату грошового забезпечення, додаткових грошових винагород та премій.

- довести наказ до особового складу в частині, що його стосується.

4. Начальнику фінансово-економічної служби, встановленим порядком:

4.1 Відповідно до п. 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 року стрільця-помічника гранатометника 1 штурмового відділення 3 штурмового взводу З штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , старшого сержанта ОСОБА_7 , який самовільно залишив військову частину, призупинити виплату всіх видів грошового забезпечення з 03.04.2024 року та поновити з дня повернення військовослужбовця до місця служби.

4.2 Відповідно до п. 5 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 року в зв`язку із допущеним у квітні місяці 2024 року кримінального правопорушення не виплачувати стрільцю-помічнику гранатометника 1 штурмового відділення 3 штурмового взводу 3 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , старшому сержанту ОСОБА_8 щомісячну премію та додаткову винагороду за місяці відсутності на службі починаючи з квітня 2024 року».

Листом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорськ від 10.10.2024 повідомлено, що слідчими Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Краматорську здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002637 від 21.05.2024 за фактом можливого вчинення військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України. На даний час ОСОБА_2 у вказаному кримінальному провадженні не має жодного процесуального статусу (а.с. 26).

Позивач, вважаючи наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 516 від 24.04.2024 необґрунтованим та протиправним, звернувся з цим позовом до суду.

Змістом спірних правовідносин є питання проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини військовослужбовцем (чоловіком позивача) та припинення виплати такому грошового забезпечення, додаткової винагороди та премії.

До вказаних правовідносин суд застосовує такі положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Згідно з частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Відповідно до частини 1-3 статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України №133/2022 від 14.03.2022 року, №259/2022 від 18.04.2022 року, №341/2022 від 17.05.2022 року, №573/2022 від 12.08.2022 року, №757/2022 від 07.11.2022 року, №58/2023 від 06.02.2023 року, №254/2023 від 01.05.2023 року, №451/2023 від 26.07.2023 року строк дії воєнного часу продовжувався. На момент розгляду цієї адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 4 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статут внутрішньої служби ЗСУ).

Статтею 11 Статуту внутрішньої служби ЗСУ передбачено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки:

- свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;

- бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим;

- беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини;

- постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України;

-знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно;

- дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України;

- поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини;

-бути пильним, суворо зберігати державну таємницю;

- вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання;

- виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни;

- додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Статтею 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Статтею 26 Статуту внутрішньої служби ЗСУ визначено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Законом України "Про Дисциплінарний статут Збройних сил України" від 24.03.1999 №551-XIV затверджений Дисциплінарний статут Збройних Сил України, (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Згідно із статтями 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту установлено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Згідно з частиною 1 статті 5 Дисциплінарного статуту, за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення. Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.

Статтею 6 Дисциплінарного статуту установлено, що право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Командир зобов`язаний вжити заходів щодо затримання підлеглого при вчиненні або здійсненні ним замаху на вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного із непокорою, опором чи погрозою начальнику, застосуванням насильства, самовільним залишенням військової частини або місця служби, ухиленням від військової служби чи дезертирством, із негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи або вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками кримінального правопорушення.

Згідно з статтею 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності. Командири, які у разі виявлення ознак кримінального правопорушення не повідомили про це орган досудового розслідування, несуть відповідальність згідно із законом.

За приписами статті 48 Дисциплінарного статуту на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Порядок накладення дисциплінарних стягнень визначений статтями 83-85 Дисциплінарного статуту.

Так, згідно із статтею 83 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Статтями 84, 85 цього ж Статуту установлено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу. Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Згідно з приписами статті 86 Дисциплінарного статуту, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.

При цьому, з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення та визначення ступеня вини, прийняттю рішення про накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення може передувати проведення службового розслідування.

Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371, затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (далі Порядок №608).

Згідно з абзацом 4 пункту 2 розділу I Порядку №608 службове розслідування - це комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Пунктом 3 розділу ІІ Порядку №608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.

Пунктами 1, 3 розділу ІІІ Порядку №608 встановлено, що рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.

Згідно з пунктами 8, 9 розділу ІІІ Порядку № 608 особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування. Посадові (службові) особи Збройних Сил зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.

Відповідно до пунктів 1, 3 розділу ІV Порядку № 608 особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення. У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.

Військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Як вбачається з пункту 1 розділу V Порядку № 608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Відповідно до пункту 3 розділу V Порядку № 608, в описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.

Згідно з вимогами пункту 6 розділу V Порядку № 608 після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування.

До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.

Пунктом 1 розділу VІ Порядку № 608 визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Вид дисциплінарного стягнення зазначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування.

Відповідно до вимог пункту 2 розділу VІ Порядку № 608 дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.

Згідно з вимогами пункту 3 розділу VІ Порядку № 608 якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.

За приписами пункту 6 розділу VІ Порядку № 608 якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини (начальник) письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Як встановлено судом, з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) Про результати службового розслідування про самовільне залишення позицій від 24.04.2024 №516,зокрема наказано:

- службове розслідування, призначене наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2024 № 297 вважати завершеним.

- вважати доведеною вину старшого сержанта ОСОБА_2 який, перебуваючи на посаді стрільця-помічника гранатометника 1 штурмового відділення 3 штурмового взводу 3 штурмової роти умовах воєнного стану, без поважних причин, в бойовій обстановці. 3 квітня 2024 року самовільно залишив бойові позиці військової частини НОМЕР_1 в районі АДРЕСА_1 , видану йому зброю НОМЕР_8 90 р. в. та 2 гранати Ф-1 - не повернув, чим порушив військову дисципліну, не виконав службових обов`язків та вимог, встановлених статутами Збройних Сил України та вчинив дії з ознаками правопорушення, передбаченого Кримінальним Кодексом України.

- призупинити виплату всіх видів грошового забезпечення з 03.04.2024 року та поновити з дня повернення військовослужбовця до місця служби.

Суд звертає увагу, у цій справі спірні правовідносини виникли з приводу проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини ОСОБА_2 та припинення виплати такому грошового забезпечення, додаткової винагороди та премії, внаслідок чого позивач, дружина ОСОБА_2 , не погоджується з таким наказом про проведення службового розслідування та з діями відповідача загалом.

Отже, зважаючи на те, що рішення про притягнення до дисциплінарного стягнення може бути оскаржене військовослужбовцем відносно якого його прийнято, право на оскарження наказу від 24.04.2024 №516 має ОСОБА_2 .

В той же час, представник позивача зазначає, що тривалий час місце знаходження ОСОБА_2 невідоме, а отже є підстави вважати, що він загинув. Також вказує, що ОСОБА_2 , скоріш за все, потрапив у полон або загинув.

При цьому позивачем/представником позивача не долучено доказів про оголошення ОСОБА_2 померлим, відсутнім безвісти чи захоплення в полон або заручником, а також інтернування у нейтральну державу, що унеможливлює надання судом правового статусу ОСОБА_2 .

Суд наголошує, право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

В контексті завдань адміністративного судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 19 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 9 частини 5 статті 160 КАС України визначено, що у позовній заяві у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень зазначаються обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Таким чином, суд зазначає, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав (свобод, інтересів) осіб у сфері публічно-правових відносин, а матеріальне право на позов в адміністративному судочинстві щодо оскарження бездіяльності, дій чи рішення суб`єкта владних повноважень визнається саме за тими особами, яких вони безпосередньо стосуються, тобто тих, для кого вони породжують, змінюють або припиняють певні правовідносини.

У теорії права загальновизнано, що індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

Індивідуальні акти стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє ці акти від нормативних, є їх правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їх конкретність, а саме чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративних правовідносин, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, індивідуальних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. А гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Проте, саме по собі порушення вимог закону діями (бездіяльністю) або рішеннями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх незаконними є доведеність позивачем порушення цими діями або рішенням безпосередньо його прав та охоронюваних законом інтересів.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивача з боку відповідача, внаслідок прийняття оскаржуваного рішення. Отже, для задоволення позову в адміністративній справі суд повинен встановити передусім, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущенням бездіяльності) суб`єктом владних повноважень безпосередньо порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача й що прийняте судом рішення може призвести до ефективного поновлення таких прав, свобод чи інтересів позивача (тобто, повинна бути встановлена існуюча матеріально-правова заінтересованість позивача).

У той же час, відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) оспорюваними бездіяльністю, діями чи рішеннями або невідповідність обраного способу його захисту способам, визначеним чинним законодавством, чи неможливість ефективного порушення такого права, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд зазначає, що дійсне порушення певних прав та інтересів особи, як передумова для судового захисту, а також необхідність його ефективності (тобто, забезпечення внаслідок цього реального поновлення порушеного права), кореспондує положенням ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначено законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку (постанови Верховного Суду від 18.10.2019 у справі №813/38/16, від 27.02.2020 у справі №440/569/19).

Отже, право на оскарження бездіяльності, дій чи рішень суб`єкта владних повноважень надано тій особі, прав, свобод та інтересів якої вони безпосередньо стосуються. В іншому разі, вимога, звернена до адміністративного суду, є безпідставною, а її задоволення не може призвести до ефективного відновлення прав та інтересів позивача.

Суд звертає увагу, що цей спір здебільшого стосується порушення прав чоловіка позивача. Звертаючись до суду з вимогою скасувати акт суб`єкта владних повноважень, позивач має обґрунтувати, яким чином цей акт порушує його права та охоронювані законом інтереси.

Таким чином, не будучи учасником певних публічно-правових відносин, відповідно, не маючи реально існуючого спору в його межах, позивач не має належних підстав для вимоги щодо вирішення судом правовідносин, які виникли між іншими суб`єктами.

Враховуючи викладене, суд не розглядає питання правомірності спірного наказу, з огляду на передчасність позовних вимог позивача, оскільки судом не встановлено порушення прав позивача у зв`язку з прийняттям цього наказу. А тому вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 516 від 24.04.2024 «Про результати службового розслідування про самовільне залишення позицій» задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 на користь позивача належного грошового забезпечення та додаткових грошових винагород старшого сержанта ОСОБА_2 у Військової частини НОМЕР_1 , у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884, XXX Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженим Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, починаючи з квітня 2024 року, суд звертає увагу на таке.

Згідно з положеннями частини 2 статті 24 Закону № 2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Листом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорськ від 10.10.2024 повідомлено, що слідчими Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Краматорську здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002637 від 21.05.2024 за фактом можливого вчинення військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

Судом встановлено, що спірним наказом ОСОБА_2 призупинено виплату всіх видів грошового забезпечення.

Розділом XXX (Виплата грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими) Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок №260) передбачено, що у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.

У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України.

Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату.

Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - Порядок №884).

Цей Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - військовослужбовці).

Пунктом 3 Порядку №884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Пунктом 4 Порядку №884 передбачено, що виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються:

- копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування);

- довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті);

- копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності);

- копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності);

- копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків.

В пункті 5 Порядку №884 зазначено:

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі:

- подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку;

- подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку;

- подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку:

Згідно з пунктом 6 Порядку №884, виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей:

- військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно;

- військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації):

- до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах;

- протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими».

Пункт 7 Порядку №884 передбачає, що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Доказів звернення із заявою про виплату коштів до відповідача 1 та відповідача 2 позивачем/представником позивача суду не надано. Як вже вказано судом, позивачем/представником позивача не долучено доказів про оголошення ОСОБА_2 померлим, безвісти відсутнім чи захоплення в полон або заручником, а також інтернування у нейтральну державу.

З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що права позивача в межах заявленої позовної вимоги порушені.

Враховуючи встановлені обставини, виходячи з меж заявлених позовних вимог, зробленого судом висновку про обрання позивачем невірного способу захисту своїх порушених прав, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд дійшов висновку, що поведінка відповідача у спірних правовідносинах відповідає визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, тому у задоволенні позову потрібно відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Зважаючи на висновок суду про відмову в задоволенні позову, а також ураховуючи положення ст. 139 КАС України, судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними та скасування наказів, стягнення коштів, - відмовити.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_9 ).

Відповідач 1: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ; ЄДРПОУ НОМЕР_10 ).

Відповідач 2: Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 ; ЄДРПОУ НОМЕР_11 ).

Повне рішення суду складено 06.03.2025.

Суддя Кондратюк Юлія Степанівна