Справа № 140/14155/24
Суддя: Шепелюк Віталій Леонідович
Дата ухвалення: 2025-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року ЛуцькСправа № 140/14155/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Шепелюка В.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася в суд із позовом до Державної казначейської служби України (далі ДКС України, відповідач), в якому просить стягнути на її користь з ДКС України 36 651,89 грн інфляційних витрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання, за період з 01.11.2022 по 31.10.2024

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.04.2022 у справі №140/15550/21 позов ОСОБА_1 до ДСА України, ТУ ДСА України у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ГУ ДКСУ у Волинській області про визнання дій протиправними та стягнення коштів задоволено повністю: визнано протиправними дії ТУ ДСА України у Волинській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 згідно із статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 №294-ІХ, в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 №553-ІХ, у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020; стягнуто з ДСА України на користь ОСОБА_1 недонараховану та невиплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 204 870,83 грн (двісті чотири тисячі вісімсот сімдесят гривень 83 копійки), з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».

Зазначила, що на виконання вищевказаного рішення суду у справі №140/15550/21 видано виконавчий лист №8200/2022 від 18.07.2022 про стягнення на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку ДКС України 204 870,83 грн, який 22.07.2022 направлено на адресу ДКС України та у серпні 2022 року її листом ДКС України №5-11-11/9789 від 29.07.2022 повідомлено, що виконавчий лист прийнято до виконання за бюджетною програмою КПКРК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».

Однак, станом на 30.05.2024 рішення не виконано. У встановлений статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» термін три місяці ДКС України не було перераховано коштів визначених рішенням суду без повідомлення причин цього.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 зобов`язано ДКС України проводити виконання рішення суду за виконавчим листом №8200/2022, виданим Волинським окружним адміністративним судом 18.07.2022 у справі №140/15550/21, згідно з порядком та у спосіб, що встановлені судом у резолютивній частині рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13.04.2022 у справі

№140/15550/21: шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», облікувавши виконавчий лист за такою бюджетною програмою з дати його надходження на виконання - 26.07.2022.

Також зобов`язано ДКС України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 27.10.2022 компенсації в розмірі трьох відсотків річних від нестягнутої суми суддівської винагороди за судовим рішенням.

Враховуючи вищевикладене, просить стягнути на свою користь з ДКС України 36 651,89 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання, за період з 01.11.2022 по 31.10.2024 (а.с.1-5).

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 10.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.36).

У відзиві на позов представник відповідача позовних вимог не визнала та зазначила, що ДКС України відповідно до наданих законом повноважень, здійснює виконання рішень судів і виконавчих листів, виключно у порядку черговості надходження таких документів та у межах суми, передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Казначейство вбачає, що передбачена частиною другою статті 625 ЦК України відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань у справі №140/15550/21 стосується складу правопорушення між учасниками «боржником» (ДСА України) та «кредитором/стягувачем» (позивач).

Враховуючи вищевикладене, у позивача відсутні правові підстави щодо стягнення інфляційних втрат з казначейства, оскільки у розумінні статті 625 ЦК України казначейство не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання за судовим рішенням у справі №140/15550/21.

З наведених підстав відповідач просить у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.04.2022 у справі №140/15550/21 позов ОСОБА_1 задоволено повністю: визнано протиправними дії ТУ ДСА України у Волинській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 згідно із статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-ІХ, в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 №553-ІХ, у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020; стягнуто з ДСА України на користь ОСОБА_1 недонараховану та невиплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 204 870,83 грн (двісті чотири тисячі вісімсот сімдесят гривень 83 копійки), з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».

На виконання вищевказаного рішення суду у справі №140/15550/21 видано виконавчий лист №8200/2022 від 18.07.2022 про стягнення в користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку ДКС України 204 870,83 грн, який 22.07.2022 направлено позивачкою на адресу ДКС України.

У серпні 2022 року позивачку листом ДКС України №5-11-11/9789 від 29.07.2022 повідомлено, що виконавчий лист прийнято до виконання за бюджетною програмою КПКРК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», однак у встановлений статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» термін три місяці ДКС України не було перераховано коштів визначених рішенням суду без повідомлення причин цього.

20.11.2022 позивач подала до ДКС України заяву про нарахування та виплату компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, визначених рішенням суду.

18.09.2023 ОСОБА_1 надіслала ДКС України заяву про надання відомостей про причини тривалого невиконання рішення суду, на яку листом №5-11-11/18975 від 17.10.2023 її повідомлено, що оригінал виконавчого листа у справі №140/15550/21 надійшов до ДКС України 26.07.2022 та був прийнятий до виконання за бюджетною програмою 0501150, однак після повідомлення боржником ДСА України про згоду на виконання виконавчого листа, виконавчий лист ДКС України не був виконаний у зв`язку з недостатністю коштів за бюджетною програмою 0501150 та після 2 місяців цей виконавчий лист було взято на облік за іншою бюджетною програмою КПКВК 3504040 на другій, черзі заборгованості.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 зобов`язано ДКС України проводити виконання рішення суду за виконавчим листом №8200/2022, виданим Волинським окружним адміністративним судом 18.07.2022 у справі №140/15550/21, згідно з порядком та у спосіб, що встановлені судом у резолютивній частині рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13.04.2022 у справі

№140/15550/21: шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», облікувавши виконавчий лист за такою бюджетною програмою з дати його надходження на виконання - 26.07.2022.

Також зобов`язано ДКС України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 27.10.2022 компенсації в розмірі трьох відсотків річних від нестягнутої суми суддівської винагороди за судовим рішенням.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження»(далі Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року №4901-VI (далі Закон №4901-VI) держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону №4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною другою, четвертою статті 3 Закону №4901-VI обумовлено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4901-VI виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

Заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.

Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

З метою реалізації пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4901-VIпостановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року №440 затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою (далі Порядок № 440), пунктом 2 якого передбачено, що боржник - це зазначений у рішенні суду або виконавчому документі суб`єкт, який повинен сплатити кошти або вчинити інші дії майнового характеру щодо особи, на користь чи в інтересах якої ухвалено це рішення.

Згідно з пунктами 3, 4 Порядку №440 рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.

Заявник подає до органу державної виконавчої служби: заяву про виконання рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв`язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал (дублікат) виконавчого документа або рішення суду (належним чином завірену його копію); копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному органу державної податкової служби і мають відмітку у паспорті або до паспорта яких внесені дані про реєстраційний номер облікової картки платника податків) та копію паспорта громадянина.

Частиною першою статті 5 Закону №4901-VI передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пункту 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845 (далі Порядок №845) безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно з пунктом 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно з пунктом 50 Порядку №845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку.

Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.

Згідно з пунктом 51 Порядку №845 в рішенні (постанові) про виплату компенсації зазначаються: назва і дата видачі виконавчого документа, найменування органу, що його видав; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), код згідно з ЄДРПОУ або податковий номер (для юридичних осіб), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) або серія і номер паспорта для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття такого номера, реквізити рахунків стягувача і боржника; дата надходження документів та відомостей, необхідних для перерахування коштів, дата закінчення встановленого законом строку для перерахування коштів, дата перерахування коштів стягувачу; строк прострочення платежу; реквізити рахунка, з якого здійснюється безспірне списання; спосіб перерахування коштів стягувачу; сума нарахованої компенсації.

Рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства, а постанова - керівником органу державної виконавчої служби.

З наведених вище положень та пунктів 33 і 47 Порядку №845, норм частини першої статті 3 Закону №4901-VI слідує, що відповідальним за виконання судових рішень, що гарантовані державою, а також виплати компенсації стягувачу, у разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме ДКС України (Казначейство), яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

При цьому з приписів статті 5 Закону №4901-VI слідує, що компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду виплачується у зв`язку із затримкою виконання судових рішень про стягнення коштів.

Отже, виходячи з аналізу норми, закріпленої у частині першій статті 5 Закону №4901-VI, підставою для виплати стягувачу компенсації, передбаченої цим Законом, слугує порушення органом казначейства строків перерахування коштів на виконання рішення суду про стягнення коштів з органу державної влади.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що 26.07.2022 ДКС України отримано виконавчий лист №8200/2022 від 18.07.2022, рішення суду по якому на даний час залишається невиконаним.

Суд відхиляє твердження відповідача про те, що у такого відсутні правові підстави для нарахування та виплати позивачу компенсації в розмірі 3% річних за несвоєчасне виконання рішення та зазначає, що Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі №825/370/17 (за подібних підстав та предмету позову) дійшов висновків, що стаття 5 Закону №4901-VI передбачає обов`язок нарахування центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу.

Відтак, суд погоджується з доводами позивача відносно того, що нарахування зазначеної компенсації згідно чинного законодавства передбачено за порушення термінів виконання рішення суду про стягнення коштів безпосередньо з державного органу.

Разом з тим, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі Горнсбі проти Греції , п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі Immobiliare Saffi проти Італії , заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі Войтенко проти України від 29 червня 2004 року № 18966/02).

Суд зазначає, що позивач, отримавши рішення місцевого суду про стягнення на його користь моральної шкоди та пред`явивши це рішення до органу казначейської служби, мав законні сподівання на його безперешкодне та швидке виконання.

Згідно рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Так, у справі за заявою №40450/04, п. п. 56 - 58 та 66 - 70 ЄСПЛ неодноразово постановляв, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мало місце також порушення ст. 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

У пункті 1 статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 №475/97-ВР зазначено, що «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції», а ст.ст. 13 і 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Враховуючи наведене, суд вважає правомірними доводи позивача стосовно наявності у останнього права на отримання компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення, передбаченої Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Аналогічна правова позиція щодо застосування статті 5 Закону №4901-VI викладена у постанові Верховного Суду від 29.02.2024 у справі № 620/1788/21.

Враховуючи наведене, суд вважає помилковими твердження відповідача щодо відсутності у законодавстві строків виплати компенсації, оскільки такі не відповідають дійсності та спростовуються положеннями Порядку №845 за якими, - рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів. Казначейство веде бухгалтерський облік та складає звітність про здійснення в установленому порядку безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у вже згаданій постанові від 09.09.2019 у справі №809/713/17.

Суд також не приймає до уваги посилання відповідача на черговість виконання рішень суду, оскільки, враховуючи приписи норми частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та положень абзацу 2 пункту 48 Порядку №845 щодо строку перерахування коштів, законодавцем визначені чіткі часові межі виконання рішень суду. У будь-якому разі черговість здійснення перерахування коштів стягувачу за рішенням суду повинна узгоджуватися з такими приписами закону й рішення судів можуть виконуватися за чергою, однак, у тримісячний строк.

Вказана позиція узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові №826/9879/16 від 20.05.2019.

Суд на основі досліджених під час розгляду справи доказів встановив, що ДКС України не виконала обов`язку, визначеного статтею 3 Закону №4901-VI та не забезпечила своєчасне перерахування позивачу коштів за виконавчим листом, що перебував на виконанні у відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у справі №420/2411/19 від 09.11.2023 наголошує на тому, що в разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI установлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. До того ж застосування наведеного механізму стимулюватиме виконання державою судових рішень про стягнення з неї коштів в межах визначеного частиною четвертою статті 3 Закону №4901-VI строку, оскільки у протилежному разі - прострочення виконання рішення суду є підставою для нарахування та стягнення з держави 3 % річних та інфляційних втрат.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц)).

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18) зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 (провадження №14-91цс22)).

Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України.

Закон №4901-VI не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 у справі №420/2411/19).

Виходячи з наведених положень суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача компенсації в розмірі трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13.04.2022 у справі №140/15550/21та інфляційних втрат у відповідності до положень статті 625 ЦК України.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики (Державним комітетом статистики України) і не пізніше 10 числа кожного місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону (стаття 4),

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 28 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.20 у справі №905/21/19, розрахунок інфляційних втрат слід проводити за формулою: «X» * «і-Г» (за період, протягом якого не відбувалося погашення боргу) : 100% - «X» = сума інфляційних збитків за певний період, де «X» - залишок боргу на початок розрахункового періоду, «і-Г» - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці (ряді місяців), а «ЗБ» - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці).

Таким чином, сума боргу підлягає компенсаторним процедурам, передбаченим частиною другою статті 625 ЦК України (інфляційні втрати), за період з 01.11.2022 (жовтень місяць 2022 не враховується) по 31.10.2024 - таким чином:

204 870,83 грн (сума боргу за станом на 01.11.22 р.) х 100,7 (індекс інфляції у листопаді

2022 р.) : 100 - 206 304,93 грн - 204 870,83 грн = 1 434,10 грн (сума інфляційних збитків за листопад 2022 р.);

206 304,93 грн (сума боргу з інфляційною складовою за станом на 01.12.22 р.) х 100,7

(індекс інфляції у грудні 2022 р.): 100 207 749, 06 грн - 206 304,93 грн = 1 444, 13 грн (сума інфляційних збитків за грудень 2022 р.);

207 749, 06 грн (сума боргу з інфляційною складовою за станом на 01.01.23 р.) х 100,8

(індекс інфляції у січні 2023 р.) : 100 = 209 411,93 грн - 207 749, 06 грн = 1 662, 87 грн (сума інфляційних збитків за січень 2023 р.);

209 411,93 грн (сума боргу з інфляційною складовою за станом на 01.02.23 р.) х 100,7

(індекс інфляції у лютому 2023 р.): 100 = 210 877,81 грн - 209 411,93 грн = 1 465,88 грн (сума інфляційних збитків за лютий 2023 р.);

210 877,81 грн (сума боргу з інфляційною складовою за станом на 01.03.23 р.) х 101,5

(індекс інфляції у березні 2023 р.): 100 = 214 040,98 грн - 210 877,81 грн - 3 163,17 грн (сума інфляційних збитків за березень 2023 р.);

214 040,98 грн (сума боргу з інфляційною складовою за станом на 01.04.23 р.) х 100,2

(індекс інфляції у квітні 2023 р.) : 100 = 214 469,06 грн - 214 040,98 грн = 428, 08 грн (сума інфляційних збитків за квітень 2023 р.);

214 469,06 грн (сума боргу з інфляційною складовою за станом на 01.05,23 р.) х 100,5

(індекс інфляції у травні 2023 р.): 100 = 215 541,41 грн - 214 469,06 грн - 1 072, 35 грн (сума інфляційних збитків за травень 2023 р.);

215 541, 41 грн (сума боргу з інфляційною складовою за станом на 01.06.23 р.) х 100,8

(індекс інфляції у червні 2023 р.) : 100 = 217 265,74 грн - 215 541,41 грн = 1 724, 33 грн (сума інфляційних збитків за червень 2023 р.);

217 265,74 грн (сума боргу з інфляційною складовою за станом на 01.07.23 р.) х 99,4

(індекс інфляції у липні 2023 р.) : 100 = 215 962,15 грн - 214 040,98 грн = - 1 303 594,44 (сума інфляційних збитків за липень відсутня);

215 962, 15 грн (сума боргу з інфляційною складовою за станом на 01.08.23 р.) х 98,6

(індекс інфляції у серпні 2023 р.): 100 = 212 938,68 грн - 215 962,15 грн = - 3 023 470,10 (сума інфляційних збитків за серпень відсутня);

212 938, 68 грн (сума боргу з інфляційною складовою за станом на 01.09.23 р.) х 100,5

(індекс інфляції у вересні 2023 р.): 100 = 214 003,37 грн - 212 938,68 грн = 1 064, 70 грн (сума інфляційних збитків за вересень 2023 р.);

214 003, 37 грн (сума боргу з інфляційною складовою за станом на 01.10.23 р.) х 100,8

(індекс інфляції у жовтні 2023 р.): 100 = 215 715,40 грн - 214 003,37 грн = 1 712, 03 грн (сума інфляційних збитків за жовтень 2023 р.);

215 715,40 грн (сума боргу з інфляційною складовою за станом на 01.11.23 р.) х 100,5

(індекс інфляції у листопаді 2023 р.) : 100 = 216 793,98 грн - 215 715,40 грн = 1 078, 58 грн (сума інфляційних збитків за листопад 2023 р.);

216 793, 98 грн (сума боргу з інфляційною складовою за станом на 01.12.23 р.) х 100,7

(індекс інфляції у грудні 2023 р.): 100 = 218 311,54 грн - 216 793,98 грн = 1 517, 56 грн (сума інфляційних збитків за грудень 2023 р.);

218 311,54 грн (сума боргу з інфляційною складовою за станом на 01.01.24 р.) х 100,4

(індекс інфляції у січні 2024 р.) : 100 = 219 184,45 грн - 218 311,54 грн = 873, 25 грн (сума інфляційних збитків за січень 2024 р.).

Загальна сума інфляційних витрат, що підлягають стягненню становить 36 651,89 грн.

Як визначено частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 1211,20 грн., сплачений згідно з квитанцією (а.с.6).

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Бюджетного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України (01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, 6, ) 36 651,89 грн (тридцять шість тисяч шістсот п`ятдесят одну гривню 89 копійок) інфляційних витрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання, за період з 01.11.2022 по 31.10.2024.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України збір у розмірі 1 211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. Л. Шепелюк