Справа № 400/7159/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/7159/24

Головуючий І інстанції: Лісовська Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одеса апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення суду - 07.10.2024р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області та третьої особи - Державної судової адміністрації України про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

29.07.2024р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до ТУ ДСА в Миколаївській області та ДСА України, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії ТУ ДСА в Миколаївській області щодо нарахування та виплати йому як судді Центрального районного суду м.Миколаєва суддівської винагороди за червень 2024р. обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102 грн.;

- зобов`язати ТУ ДСА в Миколаївській області провести нарахування суддівської винагороди йому, як судді Центрального районного суду м.Миколаєва ,у відповідності до ч.ч.2,3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2024р., а саме - 3028 грн., щомісячних доплат за вислугу років в розмірі 30% від посадового окладу, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за червень 2024р.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що розрахунковою величиною розміру суддівської винагороди є саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого станом на 01.01.2024р. складає 3028 грн. Натомість, ТУ ДСА в Миколаївській області здійснювало розрахунок суддівської винагороди з розрахунку розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2024р. та становить 2102 грн.

Відповідач, у свою чергу, надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в яких позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року (ухвалене в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено повністю. Визнано протиправними дії ТУ ДСА в Миколаївській області стосовно нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за червень 2024р., обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102 грн. Зобов`язано ТУ ДСА в Миколаївській області провести нарахування суддівської винагороди судді Центрального районного суду м.Миколаєва ОСОБА_1 на підставі ч.ч.2 та 3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2024р., а саме в сумі - 3028 грн, щомісячних доплат за вислугу років в розмірі 30% від посадового окладу, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за червень 2024р.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, ТУ ДСА в Миколаївській області 05.11.2024р. подало апеляційну скаргу, в якій зазначило, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просило скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.10.2024р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2024р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

18.11.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТУ ДСА в Миколаївській області та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Позивач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 Указом Президента України від 12.12.2019р. за №899/2019 був призначений на посаду судді Веселинівського районного суду Миколаївської області.

09.01.2024р. рішенням ВРП №6/0/15-24 позивача відряджено до Центрального районного суду м.Миколаєва строком на 1 рік.

22.01.2024р. наказом голови суду №17-о/с ОСОБА_1 було встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу.

За червень 2024р. ОСОБА_1 була нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад, виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020р., доплати за вислугу років в розмірі 30% від посадового окладу судді.

Вважаючи, що ТУ ДСА в Миколаївській області неправильно розраховано суму суддівської винагороди позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог і, відповідно, наявності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

У силу ст.130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. Так, у Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій ВРП. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Як передбачено у ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. №1402-VIII, суддівська винагорода регулюється даним Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до ч.2 цієї статті, суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Конституційний Суд України в п.4.1 рішення від 11.03.2020р. у справі №4-р/2020 з посиланням в тому числі на норми міжнародного права наголосив на тому, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції стосовно незалежності суддів, зокрема, їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24.06.1999р. №6-рп/99, від 20.03.2002р. №5-рп/2002, від 01.12.2004р. №19-рп/2004, від 11.10.2005р. №8-рп/2005, від 18.06.2007р. №4-рп/2007, від 22.05.2008р. №10-рп/2008, від 03.06.2013р. №3-рп/2013, від 19.11.2013р. №10-рп/2013, від 08.06.2016р. №4-рп/2016, від 04.12.2018р. №11-р/2018, від 18.02.2020р. №2-р/2020).

При цьому, Конституційний Суд України послідовно та неодноразово зазначав про те, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України і є необхідною умовою здійснення правосуддя безстороннім, справедливим та неупередженим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абз.3 п.2 мотивувальної частини рішення від 24.06.1999р. №6-рп/99, перше речення абз.6 пп.2.2 п.2 мотивувальної частини рішення від 03.06.2013р. №3-рп/2013, друге речення абз.6 пп.3.2., абз.27, 33, 34 пп.3.3 п.3 мотивувальної частини рішення від 04.12.2018р. № 1-р/2018).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч.1 ст.124 Основного Закону України).

Згідно з ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII, базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частиною 9 ст.135 Закону №1402-VIII визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Відповідно до положень Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999р. №966-XIV, «прожитковим мінімумом» є вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних та демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

На переконання суду апеляційної інстанції, перелік основних соціальних і демографічних груп населення, викладений у Законі №966-XIV є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» було установлено у 2024р. прожитковий мінімум в розрахунку на місяць для працездатних осіб: з 1 січня - 3028 грн., прожитковий мінімум, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 грн..

Так, ключовим питанням у даній справі є правомірність визначення суддівської винагороди, виходячи з приписів ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», а саме з розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102 грн.

Колегія суддів наголошує, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно Законами №1402-VIII та №966-XIV, які не передбачають встановлення окремого розміру прожиткового мінімуму для суддів, при цьому застосування ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» в частині застосування до розрахунку суддівської винагороди розміру прожиткового мінімуму працездатних осіб 2102 грн. прямо суперечить ст.130 Конституції України.

Разом із тим, Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», як і будь-яким іншим діючим нормативно-правовими актами, не скасовані і не внесені зміни в чинні норми права, передбачені ч.2 ст.135 Закону №1402-VIII, яка визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, ст.130 Конституції України про те, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій, а також ст.1 Закону №966-XIV, яка встановлює перелік до основних соціальних та демографічних груп населення.

Норми права, які містяться у перелічених статтях є зрозумілими і доступними для зацікавлених осіб, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні, а також є спеціальними і мають найвищу юридичну силу і тому мають виконуватися.

Таким чином, неможливо розглядати вказані положення ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» в частині застосування до розрахунку суддівської винагороди розміру прожиткового мінімуму працездатних осіб в сумі 2102 грн., як такі, що відповідають принципам якості та правової визначеності закону, в сенсі застосування до правовідносин визначення розміру суддівської винагороди позивача.

Відповідно до ч.4 ст.7 КАС України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Варто зауважити, що Верховний Суд вже неодноразово висловлював правову позицію щодо регулювання подібних правовідносин, зокрема, у постановах від 30.11.2021р. у справі №360/503/21, від 10.11.2021р. у справі №400/2031/21, від 22.06.2023р. у справі №400/4904/21, від 24.07.2023р. у справі №280/9563/21, від 25.07.2023р. у справі №120/2006/22-а, від 26.07.2023р. у справі №240/2978/22, від 27.07.2023р. у справі №240/3795/22, від 02.08.2023р. у справі №560/5597/22, від 15.08.2023р. у справі №120/19262/21-а, від 13.09.2023р. у справі №240/44080/21, від 21.09.2023р. у справі №380/25627/21 та інших, яка відповідно до ч.5 ст.242 КАС України підлягає врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин

Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року, на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102 грн.) на підставі ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України» було неправомірним.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що дії ТУ ДСА в Миколаївській області щодо нарахування та виплати судді Центрального районного суду м.Миколаєва ОСОБА_1 суддівської винагороди за червень 2024р., обчисленої виходячи з розміру «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня» - 2102 грн., є протиправними, що свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Суд апеляційної інстанції, приймаючи до уваги доводи скаржника, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості стосовно збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу, наголошує, що необхідність виконання відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії незалежності суддів.

При цьому, згідно з ч.4 ст.148 Закону №1402-VIII, функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, як розпорядник бюджетних коштів, мав першочергово забезпечити виплату суддівської винагороди у повному обсязі за рахунок видатків Державного бюджету України на 2024р. на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя.

Вказаний обов`язок та пріоритетність виплати суддівської винагороди у порівнянні з іншими виплатами, окрім згаданого вище, випливає також із особливого статусу судді та необхідності неухильного дотримання гарантій його незалежності.

Натомість, відповідачем зазначений обов`язок не був виконаний через помилкове застосування до спірних правовідносин норм ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», а не через відсутність відповідних бюджетних призначень.

Жодних доказів того, що ДСА України не забезпечило відповідних видатків суду не надано.

Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Одночасно слід звернути увагу на те, що наведена вище правова позиція була вже неодноразово викладена П`ятим апеляційний адміністративним судом, зокрема, в постановах від 30.09.2024р. у справі №400/324/24, від 28.10.2024р. у справі №420/13492/24, від 08.11.2024р. у справі №400/5038/24, від 08.11.2024р. у справі № 400/3849/24, від 21.01.2025р. у справі №400/7243/24 та інших, ухвалених за аналогічних, що і в даній справі, обставин.

До того ж слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін у справі, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Повний текст постанови виготовлено: 06.03.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко