Справа № 160/15607/23
Суддя: Калугіна Наталія Євгенівна
Дата ухвалення: 2025-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Калугіної Н.Є., розглянувши у письмовому провадженні у м. Дніпро позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що постановою державного виконавця від 23.06.2022 ВП №69291318 порушуються її права як спадкоємця земельної ділянки, оскільки державним виконавцем накладено арешт на право оренди земельної ділянки, яке належить ФГ «Дніпро». Наявність такого арешту унеможливлює отримати свідоцтво про право на спадщину та стати законним власником земельної ділянки.
Протоколом передачі судової справи від 30.12.2024 справу передано головуючому судді Калугіній Н.Є
Витребувано від Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) засвідчені належним чином копії матеріалів виконавчого провадження № 69291318.
Згідно відзиву на позов, представник відповідача зазначив, що ФГ «Дніпро» є власником майнових прав, а саме права оренди вказаних земельних ділянок. Внесення змін до ч.5 ст. 93 Земельного кодексу України від 28.04.2021року надало можливість Орендарю, самостійно на власний розсуд розпоряджуватися належним йому правом оренди, та надало можливість зокрема відчужувати право оренди земельної ділянки.
На думку відповідача, у відповідності до вказаної правової норми (ч. 5. ст. 93 ЗК України), відповідно до якої право користування (оренда, емфітевзис) земельною ділянкою сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передаватися у заставу її користувачем без погодження із власником такої земельної ділянки, крім випадків, визначених законом. Відчуження, застава права користування земельною ділянкою здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюються відчуження або на користь якої передається у заставу право користування. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права користування у порядку, передбаченому законодавством (в редакції, що набула чинності 28.04.2021р.) Правове співвідношення понять майно та майнові права наведено у Законі України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Статтею 2 Закону визначено, що для цілей цього Закону наведені в ньому терміни вживаються у такому значені: рухоме майно - окрема рухома річ, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов`язки, у тому числі майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Отже, майнове право право оренди земельної ділянки є зокрема майном, що належить боржникові у виконавчому провадженні ФГ «Дніпро» та було арештовано у відповідності до ухвали суду.
Відповідач витребувані докази не надав.
25.02.2025 від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи на інший день, у зв`язку з неможливістю бути присутнім в судовому засіданні представника позивача у зв`язку із хворобою представника Ламзи Н.М. та з метою отримання судом надісланого представником позивача оригіналу позову, який витребувано судом.
В судове засідання 25.02.2025 представник відповідача також не з`явився.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2025 в письмову провадженні задоволено заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, визнано причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом поважними, поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з даним позовом.
Також ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2025 розгляд справи відкладено на 06.03.2025 на 11-00 год.
28.02.2025 від позивача надійшли оригінали позовної заячи.
В судове засідання 06.03.2025 представники сторін не з`явились, представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Згідно вимог ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Враховуючи, що явку сторін обов`язковою судом не визнано, та з огляду на достатність матеріалів даної справи для вирішення даного спору, суд дійшов висновку про розгляд справи в письмову провадженні без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд встановив наступне.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказаний договір зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Згідно заповіту, який укладений ОСОБА_3 02.09.2020 року, ОСОБА_3 заповіла вказану земельну ділянку ОСОБА_1 .
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вважаючи, що постанову про арешт майна боржника від 23.06.2022 у ВП №69291318 винесено з порушеннями вимог чинного законодавства, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує, що умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).
Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У відповідності до частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст.10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
За приписами ст.48 Закону № 1404-VIII, якою визначений порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).
Відповідно до ч. 1,2 ст.56 Закону № 1404-VIII, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Відповідно до ч.3 ст.56 цього Закону, арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Отже, за змістом наведених норм арешт на майно боржника накладається з метою виконання рішення суду, оскільки за рахунок майна боржника здійснюється повне або часткове погашення його боргу перед стягувачем.
Відповідно до ч.1 ст.18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пп.1 ч.2 ст.18 Закону № 1404-VIII).
За змістом ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 13.06.2022 у справі №904/1435/22 судом застосований певний захід забезпечення позову, а саме: накладений арешт на рухоме та нерухоме майно, зокрема, але не виключно на грошові кошти, в межах суми заборгованості, що становить 40 178 583,90 грн., яке належить Фермерському господарству «Дніпро» і знаходиться у нього чи інших осіб.
Як встановлено судом, спірна постанова державного виконавця про арешт майна боржника прийнята у зв`язку з перебуванням на примусовому виконанні ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 13.06.2022 у справі №904/1435/22 про забезпечення позову, а не судового рішення майнового характеру.
Згідно постанови ВП № 69291318 від 23.06.2022 року старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Хоменко Д.Ю., цією постановою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ФГ «Дніпро».
Разом з тим, в цій постанові державним виконавцем зазначено, що «у заяві про відкриття виконавчого провадження від 23.06.2022 стягувач просить винести постанову про арешт майна боржника, якою накласти арешт на речові (майнові) права виражені у праві оренди земельних ділянок, перелік яких зазначений у заяві. Зазначені земельні ділянки у кількості 62 одиниць перебувають в оренді у боржника Фермерському господарству «Дніпро» (5110, Дніпропетровська область, Царичанський ранон, село Бабайківка, вулиція Українська, будинок 38; ідентифікаційний код 24608019). Відповідно до ст. 56 3У «Про виконавче провадження » арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - 3К України), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законом України "Про оренду землі", законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також положеннями договору оренди землі (стаття 2 Закону України "Про оренду землі"). Відповідно статті 190 ЦК України, майном як особливим об?єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов?язки, до яких відноситься і право оренди. Відповідно до законодавства підставами для заміни сторін у договорі оренди є передача прав за правочином та шляхом правонаступництва. Відповідно до положень частин першої статті 93 Земельного Кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельного ділянкою, необхідного орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися земельних торгах, а також передаватися в заставу, спадщину, вноситися до статутного фонду (частина п?ята статті 93 3К України). Згідно з частиною першою статті 133 Земельного У країни та частиною сьомого статті 5 Закону України "Про іпотеку" (об`єктом іпотеки може бути право - оренди земельної ділянки). У цьому випадку це право може відчужуватись в разі невиконання заставодавцем договору, забезпеченого заставою. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди».
Зазначене також підтверджується отриманою судом інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 12, 13 т.2).
Таким чином, враховуючи, що вказаною ухвалою суду забезпечено позов шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, яке належить ФГ «Дніпро», і ця ухвала є виконавчим документом, що підлягає негайному виконанню, у державного виконавця при її виконанні не виникає підстав для застосування заходу примусового виконання рішень, передбаченого п.1 ч.1 ст.10 Закону № 1404-VIII, що, в свою чергу, виключає певну свободу дій державного виконавця (в межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження»), обумовлену, зокрема, необхідністю забезпечення примусового виконання судового рішення майнового характеру.
Захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на майнові права ФГ «Дніпро» судом не вживався.
Приймаючи до уваги, що застосований судом арешт за своєю суттю є накладенням заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна, і в даному випадку господарський суд встановив певні обмеження прав відповідача (боржника) як власника в обсязі, який за висновком суду є необхідним і достатнім для забезпечення виконання рішення суду при задоволенні позову, суд вважає, що у спірних відносинах державний виконавець мав діяти виключно у межах, визначених в резолютивній частині ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 13.06.2022 у справі №904/1435/22, а не тлумачити таке судове рішення на власний розсуд і фактично змінювати (доповнювати) його зміст.
Отже, дії відповідача щодо накладення арешту на майнове право боржника відповідно до ухвали суду суд вважає протиправними.
Відповідно до ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, гроші, цінні папери, цифрові речі, роботи та послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні та нематеріальні блага.
Згідно ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Статтею 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.
Отже майнові права, як неспоживна річ, є окремим, особливим, видом об`єктів цивільних прав.
Поняття майнового права наведено в ст. 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», згідно якої майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.
Моментом виникнення майнових прав у їх носія вважається загально прийнятий момент набуття права власності.
Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Відповідно до абз. 7 п. 2 ст. 4 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право оренди земельної ділянки відноситься до речових прав на нерухоме майно, похідних від права власності.
При цьому, з обставин даної справи вбачається, що спірне майно на праві власності належить одній особі, а речове право (право оренди) - іншій. Однак, як вже зазначалось, приписами статті 56 Закону № 1404-VIII врегульовано повноваження виконавця щодо накладення арешту і вилучення тільки майна (коштів), що належить боржнику.
Вказане відповідає резолютивній частині ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 13.06.2022 у справі №904/1435/22 та суті вжиття заходів забезпечення позову в цій справі.
Відповідно до ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, у тому числі, про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів, людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, застосування будь-якого способу захисту права та інтересу має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, належним та ефективним.
Також Верховний Суд зазначає, що спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникла необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19); судовий захист повинен бути повним і відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19).
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Позивач звернувся до суду засобами підсистеми Електронний суд із однією вимогою немайнового характеру.
Згідно абзацу 4 статті 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2023 рік з 1 січня 2023 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2684 гривень.
Пунктом 3 частини 2 статті 4 Закону України Про судовий збір встановлено, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру фізичною особою судовий збір сплачується у розмірі - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Таким чином, належна до сплати сума судового збору за подачу даного позову є 1073,60 грн (2684*0,4).
Суд роз`яснює позивачу, що надмірно сплачена сума судового збору у розмірі 2147,2 грн. може бути повернута позивачу на підставі відповідної заяви.
Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 139 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Керуючись ст. 2, 5, 14, 241-246, 255, 263, 295 КАС України суд, -
Адміністративний позов задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позову - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 06.03.2025 року.

Суддя Н.Є. Калугіна