Справа № 300/4960/22
Суддя: Остап'юк С.В.
Дата ухвалення: 2023-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2023 р. справа № 300/4960/22

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Суддя Остап`юк С.В.,

за участю секретаря Дяків Х.Ю.,

представника позивача Левицького А.О.,

представника відповідача Гавадзина М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Івано-Франківське лісове господарство" до Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

05.12.2022 Державне підприємство «Івано-Франківське лісове господарство» звернулось в суд з позовом до Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень за №№001971/0702, 001974/0702, 001979/0702, 001980/0702, 001981/0702, 001984/0702 від 14.06.2022 та за №005636/0705 від 15.11.2022.

12.12.2022 суд, ухвалою відкрив провадження в адміністративній справі за цим позовом, призначив справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін та призначив підготовче судове засідання у справі.

Сторони у строки, встановлені судом у підготовчому засіданні, подали заяви по суті справи та пояснення щодо позову та відзиву.

Здійснивши підготовку справи до судового розгляду, виконавши завдання підготовчого провадження, за наслідками підготовчого засідання суд закрив підготовче провадження у справі, яку призначив до судового розгляду по суті.

Також, за клопотанням позивача та з визначених статтею 51 Кодексу адміністративного судочинства України підстав суд, ухвалою допустив заміну позивача Державного підприємства «Івано-Франківське лісове господарство» його правонаступником Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» в особі філії «Івано-Франківське лісове господарство (далі - позивач).

За результатами підготовчого засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення контролюючим органом прийняті безпідставно, оскільки висновки контролюючого органу про заниження податку на прибуток в сумі 567608 гривень, заниження частини чистого прибутку (доходу), що відраховується до державного бюджету в сумі 1907846 гривень, заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість 38164 гривень, не проведення реєстрації податкових накладних на загальну суму 190832,35 гривень, застосування штрафних (фінансових) санкцій за несвоєчасне перерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб із зарплати в сумі 204963, 31 гривні, заниження податкового зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб в сумі 22462, 22 гривні, порушення статей 15, 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» базуються на помилковому розумінні норм податкового законодавства та правил бухгалтерського обліку, а також на необґрунтованих висновках проведеної відповідачем перевірки.

Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримала з мотивів зазначених у заявах по суті справи.

Відповідач в заявах по суті справи свої заперечення проти позову обґрунтовує порушеннями, які допущено позивачем та висновками, які відображені в акті перевірки.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши докази, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вирішив спір, виходячи з такого.

Державне підприємство «Івано-Франківське лісове господарство» засноване на державній власності відповідно до наказу Міністерства лісового господарства України від 26.05.1995, основними видами економічної діяльності якого є надання допоміжних послуг у лісовому господарстві; вирощування інших багаторічних культур; мисливство, відловлювання тварин і надання пов`язаних із ним послуг; лісництво та інша діяльність у лісовому господарстві; лісозаготівлі; будівництво доріг і автострад (т.1 а.с.183-199).

Позивач є юридичною особою, зареєстрованим виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради 04.04.1996 за №198, взятий на облік контролюючими органами з 22.05.1996 за №1095 та перебуває на обліку в Головному управлінні Державної податкової служби в Івано-Франківській області, є платником податку на додану вартість від 27.05.2010, індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість 58, позивач є платником рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів.

31.12.2021 відповідач виніс наказ за №2591-п про проведення позапланової виїзної документальної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а також іншого законодавства, за період з 01.01.2017 по 31.12.2021, відповідно до затвердженого плану.

02.02.2022 відповідач за наслідками проведеної перевірки склав акт за №594/09-19-07-02/22192129 про результати документальної позапланової виїзної перевірки ДП «Івано-Франківське лісове господарство» (т.1 а.с.19-79).

За наслідками проведеної перевірки, відповідач дійшов висновків про порушення позивачем положень п.44.1, п.44.2 ст.44, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.135.1 ст.135 Податкового кодексу України, пунктів 5,7,8 та 21 положення (стандарту) бухгалтерського обліку №15 «дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №290 від 29.11.1999, пункту 5 положення (стандарту) бухгалтерського обліку №11 «зобов`язання», затверджене наказом Міністерства фінансів України№20 від 31.01.2000, розділу ІІІ Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №73 від 07.02.2013, пункту 5 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 «запаси», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №246 від 20.10.1999, пунктів 5, 6, 10, 11 та 18 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, статей 1, 4 та 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в результаті чого занижено: податок на прибуток в загальній сумі 567608 гривень, в тому числі за 2017 рік - 4931 гривня, за 2018 рік - 84961 гривня, за 2019 рік - 255558 гривень, за 2020 рік - 222158 гривень; частину чистого прибутку (доходу), що відраховується до державного бюджету на загальну суму 1907846 гривень, в тому числі за 2017 рік - 16845 гривень, за 2018 рік - 254209 гривень, за 2019 рік - 801230 гривень, за 2020 рік - 835562 гривні.

Висновків про порушення п.185.1 ст.185, п.188.1 ст.188, п.п.197.1.21 п.197.1 ст.197 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податкові зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 38164 гривні.

Висновків про порушення пунктів 201.1, 201.10, 201.16 статті 201 Податкового кодексу України не зареєстровано податкові накладні в єдиному реєстрі податкових накладних загальною сумою податку на додану вартість 190832,35 гривні. Порушення ст.163, п.164.1 ст.164, п.167.1 ст.167 Податкового кодексу України внаслідок несвоєчасного перерахування в бюджет податку на доходи фізичних осіб в сумі 204963, 31 гривень. Порушення статей 15, 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» внаслідок зберігання пального протягом вересня 2021 року без наявності ліцензії.

За результатами розгляду висновків перевірки відповідач 14.06.2022 виніс податкові повідомлення-рішення за №001971/0702 про застосування штрафних санкцій в розмірі 1020 гривень; №001974/0702 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за штрафними санкціями в розмірі 51 240, 83 гривень; №001979/0702 про застосування штрафних санкцій в розмірі 3 400 гривень за відсутність складення та/або реєстрації протягом граничного строку податкових накладних/розрахунків коригування на загальну суму 185000 гривень; №001980/0702 про застосування штрафних санкцій (фінансових) санкцій на підставі статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» внаслідок зберігання пального протягом вересня 2021 року без наявності ліцензії в сумі 500 000 гривень; №001981/0702 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 46 248 гривень, в тому числі за податковими зобов`язаннями 36998 гривень та штрафними санкціями 9250 гривень; №001984/0702 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток на 708198 гривень, в тому числі 566558 гривень за основним платежем та 141640 гривень за штрафними санкціями (т.1 а.с.102-110).

За наслідками розгляду Державною податковою службою України скарги позивача відповідачем також 15.11.2022 винесено податкове повідомлення-рішення №005636/0705 яким збільшено суми грошового зобов`язання за платежем частина чистого прибутку (доходу) господарських організацій в розмірі 2054829 гривень, в тому числі 1904260 гривень за податковими зобов`язаннями та 150569 гривень за штрафними (фінансовими) санкціями (т.1 а.с.146).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає, що вирішуючи відповідно до статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України питання про те, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд виходить з положень нормативних актів в редакціях, що діяли на момент виникнення цих правовідносин та зазначає зміст норм права відповідно до них.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані, зокрема дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій (підпункти 21.1.1, 21.1.4 пункту 21.1 статті 21 Податкового кодексу України).

Щодо висновків відповідача про заниження позивачем доходу в сумі 148433 гривні та податкових зобов`язань з податку на додану вартість в сумі 38166 гривень внаслідок того що позивач, як постійний лісокористувач надавав суб`єктам господарювання у користування лісові ділянки, загальною площею 23, 668 га, отримав та сплатив до бюджету за перевірений період з 2017 року до 2020 року плату за користування лісовими ресурсами у тимчасових лісокористувачів в розмірі 148 433, 20 гривень, яку не відобразив у фінансовій звітності та не врахував при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також об`єктом оподаткування податком на додану вартість.

Відповідач вважає плату за користування лісовими ресурсами, що поступила на рахунок позивача і яка ним сплачена до бюджету орендною платою, яка підлягає відображенню у фінансовій звітності та врахуванні при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток позивача, а також об`єктом оподаткування податком на додану вартість. Внаслідок чого відповідач дійшов висновку про заниження позивачем інших операційних доходів на суму нарахованої орендної плати в розмірі 148433 гривні, заниження бази оподаткування податком на додану вартість на суму нарахованої орендної плати в розмірі 190 832 гривні та, відповідно, податку на додану вартість 38 164 гривні. Крім того, відповідач дійшов висновку, що зазначене призвело до заниження чистого прибутку (доходу) позивача за звітні періоди, з якого здійснюються відрахування на 2 585 771 гривню.

Лісові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища», Лісовим кодексом України.

Стаття 65 Лісового кодексу України встановлює види використання лісових ресурсів та передбачає, що використання лісових ресурсів може здійснюватися в порядку загального і спеціального використання.

Згідно з статтею 66 Лісового кодексу України загальне використання лісових ресурсів передбачає, що громадяни мають право в лісах державної та комунальної власності, а також за згодою власника в лісах приватної власності вільно перебувати, безоплатно без видачі спеціального дозволу збирати для власного споживання дикорослі трав`яні рослини, квіти, ягоди, горіхи, гриби тощо, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами України.

Стаття 67 Лісового кодексу України встановлює, що у порядку спеціального використання можуть здійснюватися такі види використання лісових ресурсів: 1) заготівля деревини; 2) заготівля другорядних лісових матеріалів; 3) побічні лісові користування; 4) використання корисних властивостей лісів для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, потреб мисливського господарства, проведення науково-дослідних робіт.

Стаття 77 Лісового кодексу України встановлює, що спеціальне використання лісових ресурсів, крім розміщення пасік, є платним. Рентна плата за спеціальне використання лісових ресурсів встановлюється Податковим кодексом України.

Відповідно до пункту 256.2. статті 256 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування рентною платою за спеціальне використання лісових ресурсів є: деревина, заготовлена в порядку рубок головного користування; деревина, заготовлена під час проведення заходів: щодо поліпшення якісного складу лісів, їх оздоровлення, посилення захисних властивостей (у деревостанах віком понад 40 років - рубки догляду за лісом, вибіркові санітарні рубки, вибіркові лісовідновні рубки, рубки, пов`язані з реконструкцією, ландшафтні рубки і рубки переформування; незалежно від віку деревостанів - суцільні санітарні та суцільні лісовідновні рубки); з розчищення лісових ділянок, вкритих лісовою рослинністю, у зв`язку з будівництвом гідровузлів, трубопроводів, шляхів тощо; другорядні лісові матеріали (заготівля живиці, пнів, лубу та кори, деревної зелені, деревних соків та інших другорядних лісових матеріалів, передбачених нормативно-правовими актами з ведення лісового господарства); побічні лісові користування (заготівля сіна, випасання худоби, заготівля дикорослих плодів, горіхів, грибів, ягід, лікарських рослин, збирання лісової підстилки, заготівля очерету та інших побічних лісових користувань, передбачених нормативно-правовими актами з ведення лісового господарства); використання корисних властивостей лісів для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей та проведення науково-дослідних робіт.

Відповідно до пункту 256.11 статті 256 Податкового кодексу України сума рентної плати обчислюється суб`єктами лісових відносин, які видають спеціальні дозволи, і зазначається у таких дозволах (підпункт 256.11.1.).

Сума рентної плати, зазначена в лісорубному та в лісовому квитках, підлягає перерахунку суб`єктом лісових відносин, який видає спеціальні дозволи, у разі коли: загальна кількість фактично заготовленої деревини під час її відпуску з обліком за площею перевищує зазначену в лісорубному квитку та кількість більше ніж на 10 відсотків; фактичний обсяг використання лісових ресурсів перевищує зазначений у лісовому квитку на весь обсяг такого перевищення (підпункт 256.11.2.).

Підпунктом 256.11.6. пункту 256.11 статті 256 Податкового кодексу України встановлено, що лісокористувачі щокварталу складають податкову декларацію з рентної плати наростаючим підсумком з початку року, за винятком: а) лісокористувачів, якими до отримання лісорубних та лісових квитків рентна плата вноситься в каси суб`єктів лісових відносин, які їх видають: фізичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, яким видано лісорубні та лісові квитки; лісокористувачів (крім фізичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, яким видано лісові квитки), у яких сума рентної плати в лісорубному чи лісовому квитках не перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня року, в якому сплачується рентна плата; б) лісокористувачів з іншої області, які сплачують рентну плату повністю до видачі їм спеціального дозволу за місцезнаходженням лісової ділянки, на якій здійснюється заготівля деревини.

Згідно з пунктом 257.2 статті 257 Податкового кодексу України платники рентної плати самостійно обчислюють суму податкових зобов`язань з рентної плати.

Відповідно до пункту 257.5 статті 257 Податкового кодексу України рентна плата за спеціальне використання лісових ресурсів сплачується лісокористувачами щокварталу рівними частинами від суми рентної плати, зазначеної в спеціальних дозволах, виданих у відповідному календарному році, крім сум рентної плати, сплачених відповідно до підпунктів "а" і "б" підпункту 256.11.6 пункту 256.11 статті 256 цього Кодексу.

Як встановив суд, а також відповідач під час проведення перевірки позивача за період 2017-2021 років позивач щоквартально подавав за місцезнаходженням лісових ділянок податкову декларацію з рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів.

Згідно частини 1 статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 124 Земельного кодексу України встановлений порядок передачі земельних ділянок в оренду, частина 1 якої передбачає, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 вказаного Кодексу.

Виходячи з аналізу вказаних норм права, а також з встановлених фактичних правовідносин у справі задекларовані позивачем суми рентної плати за користування лісовими ресурсами, в тому числі отримані від тимчасових лісокористувачів є об`єктом сплати за користування лісовими ресурсами - рентою. Одночасно з цим вказана сплата не утворює об`єкту сплати за оренду, в тому числі орендної плати за землю землі, оскільки правовідносини оренди відсутні, а позивач не є орендодавцем.

Зазначення тимчасовими лісокористувачами при сплаті позивачу ренти за користування лісовими ресурсами в платіжних документах призначення платежу, як оплату за оренду землі не змінює суті цих правовідносин.

Згідно зі пунктом 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

У спірних правовідносинах тимчасові лісокористувачі не оплачують надані позивачем товари чи послуги, а повертають частину сплаченої до бюджету рентної плати, яка відповідно до пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість.

Як наслідок, висновок відповідача про заниження позивачем за період 2017-2020 років інших операційних доходів на суму нарахованої рентної плати за користування лісовими ресурсами в розмірі 148433 гривні, заниження бази оподаткування податком на додану вартість на суму нарахованої рентної плати за користування лісовими ресурсами в розмірі 190 832 гривні та, відповідно, податку на додану вартість 38 164 гривні, а також заниження чистого прибутку (доходу) позивача за звітні періоди, з якого здійснюються відрахування на 2 585 771 гривню є помилковим та таким, що не ґрунтується на вимогах Закону.

Щодо висновку відповідача про завищення позивачем валових витрат на суму 3004946 гривень та формування податкового кредиту з податку на додану вартість за господарськими операціями з фізичними особами-підприємцями ОСОБА_1 на суму 2171023, 66 гривень, ОСОБА_2 на суму 709132, 63 гривні, ОСОБА_3 на суму 124790,13 гривні внаслідок нереальності господарських операцій з вказаними контрагентами та неможливості ними фактичного здійснення господарських операцій з позивачем суд зазначає наступне.

Відповідач при проведенні перевірки позивача встановив документальне оформлення господарських відносин позивача з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 у 2018-2020 роках по операціях з отримання послуг на загальну суму 2171023, 66 гривні, в тому числі комплекс заготівельних робіт на суму 1208656, 44 гривень, транспортні перевезення лісопродукції на загальну суму 962367, 22 гривень; фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 щодо придбання комплексу заготівельних робіт на суму 692 507, 16 гривень, перевезення лісопродукції на суму 16 625,47 гривень, а всього на 709132,63 гривні; фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 щодо придбання послуг перевезення деревини на загальну суму 124790,13 гривень.

Відповідач за проведеним аналізом інформаційних даних контролюючого органу встановив відсутність необхідної кількості працюючих у вказаних фізичних осіб - підприємців, що не дозволяє реально проводити господарську діяльність щодо надання послуг позивачу; відсутність податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податку, і сум утриманого з них податку (форма №1-ДФ) щодо проведених розрахунків з контрагентами фізичними особами - підприємцями, в тому числі щодо залучення інших виконавців.

Для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Частино першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

При цьому, підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток приватних підприємств, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення коштів сплачених на придбання продукції до складу витрат та віднесення сплачених у ціні товарів (робіт, послуг) сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту з податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також сплачені у ціні товарів (робіт, послуг) суми податку на додану вартість для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Досліджуючи фактичність проведених господарських операцій та їх зв`язок з господарською діяльністю позивача, формування витрат для цілей визначення податку на прибуток та податкового кредиту з податку на додану вартість, суд встановив наступне.

03.03.2020, 25.01.2021 між позивачем та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 укладено договори за №№135, 136, 27-п та 28-п про транспортування лісопродукції, надання послуг по перевезенню деревини (т.2 а.с.1-26).

На виконання вказаних договорів сторонами складені акти виконаних робіт з відображенням дати виконання, номерами товарно-транспортних накладних, відстані з вантажем, обсягу вивозки, розцінок та оплати (т.9 а.с.193-204).

Згідно виписок з банківських рахунків позивачем здійснено оплату за надані послуги фізичній особі - підприємцю ОСОБА_3 (т.8 а.с.95-96, 114).

Також між позивачем та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 укладені договори підряду на виконання комплексу заходів по заготівлі деревини №№182-п, 181-п, 180-п, 179-п від 29.06.2021, №№78-п, 77-п від 24.03.2021, №51-п від 23.02.2021, №492 від 03.11.2020, №108 від 14.02.2020, №621 від 09.10.2019, №487 від 09.08.2019, №330 від 16.05.2019, №315 від 15.05.2019, №140 від 05.02.2019, №893 від 12.12.2018, №746 від 18.05.2018, №175 від 13.03.2018, №174 від13.03.2018.

Кожен з вказаних договорів визначає строк проведення робіт, номер кварталу, виділу, його площу та назву лісництва, обсяг послуг. За кожним договором складені карти технологічного процесу розроблення лісосіки, що визначає характеристики цієї лісосіки, кількісні показники бригад та їх склад, містять технологічні схеми лісосіки. На виконання кожного договору складені акти готовності лісосіки до розроблення та акти приймання-передачі лісосіки для розробки. Складені технічні завдання, кошториси, протоколи погодження вартості. За наслідками виконаних робіт складені акти приймання-передачі виконаних робіт, а також акти огляду місць використання лісових ресурсів. Окремо сторонами договору складені акти виконаних робіт на розробку лісових ресурсів (т.2 а.с.47-250, т.3 а.с.1-157, т.9 а.с.124-138).

Позивач здійснив оплату за надані послуги, що підтверджується виписками з банківського рахунку (т.8 а.с.66, 69-76, 92-94, 110-113).

Аналогічно між позивачем та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 укладені договори підряду на виконання комплексу заходів по заготівлі деревини №№557, 556 від 10.12.2020, №№472, 471 від 28.10.2020, №79, 78, 77, 76, 75 від 29.01.2020, №№70, 69, 68, 67 від 24.01.2020, №№41, 40 від 03.01.2020, №612 від 07.10.2019, №№560, 559, 559, 557 від 26.09.2019, №№544, 543 від 23.09.2019, №526 від 09.09.2019, №335, 334 від 21.05.2019, №205, 204, 203, 202, 201 від 22.03.2019, №460-п, 459-п від 30.12.2021, №416-п, 415-п, 414-п від 07.12.2021, №354-п, 353-п від 29.10.2021, №320-п, 319-п від 05.10.2021, №290-п від 20.09.2021, №278-п, 277-п від 13.09.2021, №234-п від 19.08.2021, №185-п, 184-п від 29.06.2021, №168-п, 167-п, 166-п, 165-п від 10.06.2021, №134-п від 27.05.2021, №87-п, 86-п від 01.04.2021, №15-п, 14-п, 13-п, 11-п, 10-п від 12.01.2021, а також №670 від 06.11.2019, №655 від 31.10.2019, № 161 від 12.02.2019, №587, 586 від 31.07.2018, №227-п від 10.08.2021, №93-п від 08.04.2021, №6-п, 5-п від 04.01.2021 про надання послуг по перевезенню деревини.

Кожен з вказаних договорів визначає строк проведення робіт, номер кварталу, виділу, його площу та назву лісництва, обсяг послуг. За кожним договором складені карти технологічного процесу розроблення лісосіки, що визначає характеристики цієї лісосіки, кількісні показники бригад та їх склад, містять технологічні схеми лісосіки. На виконання кожного договору складені акти готовності лісосіки до розроблення та акти приймання-передачі лісосіки для розробки. Складені технічні завдання, кошториси, протоколи погодження вартості. За наслідками виконаних робіт складені акти приймання-передачі виконаних робіт, а також акти огляду місць використання лісових ресурсів. Окремо сторонами договору складені акти виконаних робіт на розробку лісових ресурсів (т.3 а.с.157-250, т.4, т.5, т.6, т.7, т.8 а.с.1-65, т.9 а.с.139-250, т.10 а.с.1-220).

Позивач здійснив оплату за надані послуги, що підтверджується виписками з банківського рахунку (т.8 а.с.68, 77-91, 97-109).

Позивач до показників податкової звітності включено господарські операції з придбання послуг у фізичних осіб - підприємців ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , сформовав за рахунок вказаних господарських операцій суму від`ємного значення податку на додану вартість, валові витрати, що визначають обсяг об?єкта оподаткування податку на прибуток приватних підприємств (т.8 а.с.116-250, т.9 а.с.1-123).

Досліджуючи господарські правовідносини позивача з фізичними особами - підприємцями ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 суд встановив правосуб`єктність контрагентів позивача на момент укладання та виконання договорів, відомості про них були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, були зареєстрованими платниками податку на додану вартість.

Досліджуючи рух активів у процесі здійснення господарських операцій між позивачем та з фізичними особами - підприємцями ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також зв`язок між фактом придбання послуг та робіт, понесенням витрат і господарською діяльністю позивача суд встановив, що придбана продукція та її надходження належним чином проведено в бухгалтерському обліку, отримані запаси обліковані, а отримані послуги спожито.

Як наслідок, суд приходить до висновку про обґрунтованість, наявність ділової мети та економічних причин укладення позивачем з фізичними особами - підприємцями ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договорів, реальність господарських операції між ними, також про добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах первинного бухгалтерського та податкового обліку.

Актом перевірки відповідачем зроблений висновок, за яким встановлено відсутність виконання робіт, при цьому суд звертає увагу на ту обставину, що в акті перевірки вказані висновки мотивовані здійсненими з посиланням на аналізи баз даних та податкових звітів, які до матеріалів перевірки не долучено, а також не представлено в судовому засіданні.

Також обґрунтування висновків перевірки, відповідачем покладено твердження, що позивач не має можливості підтвердити реальність господарських відносин з платниками податків за перевірений період.

Таке твердження прямо суперечить вимогам пункту 56.4 статті 56 Податкового кодексу України та частині 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України та не може обґрунтовувати висновків відповідача, які не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Встановленим під час проведеної перевірки фактичним обставинам, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій відповідачем належної оцінки надано не було та їх до уваги не взято.

Як наслідок, висновок відповідача про відсутність реальності господарських операцій позивача з фізичними особами-підприємцями ОСОБА_1 на суму 2171023, 66 гривень, ОСОБА_2 на суму 709132, 63 гривні, ОСОБА_3 на суму 124790,13 гривні, про завищення позивачем валових витрат на суму 3004946 гривень є таким, що не знайшов свого підтвердження під час судового розгляду та не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до підпунктів 16.1.2, 16.1.3, 16.1.4 статті 16 Податкового кодексу України платники податків зобов`язані вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів, подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Із наведеного випливає, що сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування валових витрат та податкового кредиту податку на додану вартість покупцем.

Обставини, коли контрагент не виконав свого зобов`язання зі сплати податку до бюджету, не тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку на додану вартість права на формування податкового кредиту у разі, коли цей платник має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Натомість, судом встановлено, що всі необхідні первинні бухгалтерські документи щодо придбання робіт та отримання послуг в період 2019-2020 років у фізичних осіб - підприємців ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на момент формування показників податкової звітності були в наявності у позивача.

Як наслідок, суд приходить до висновку про реальність господарських операції щодо придбання позивачем товарів і послуг в фізичними особами - підприємцями ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також про добросовісність дій платника податку - позивача, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах первинного бухгалтерського та податкового обліку.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначений податковий кредит як сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 (розділ V) Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до абзацу 1 пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток приватних підприємств, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Як зазначалось вище, в матеріалах справи наявні копії відповідних документів, які підтверджують факт правомірності формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість.

Враховуючи вищевикладене, а також висновки суду про фактичність господарських операцій позивача та реальність усіх даних, наведених у документах первинного бухгалтерського та податкового обліку, то суд приходить до висновку, що позивачем правомірно сформовані показники податкової звітності податку на прибуток та податку на додану вартість.

Щодо встановленого відповідачем порушення позивачем статей 15, 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» суд зазначає наступне.

За наслідками проведеної перевірки відповідач встановив, що позивач отримував паливно-мастильні матеріали на заправках мережі ТОВ «ОККО-БІЗНЕС ПАРТНЕР» як в паливні баки транспортних засобів, так і в металеві каністри, списання палива позивачем проводиться на підставі шляхових листів.

Відповідач встановив , що у вересні 2021 року позивачу відпущено 257, 44 л пального, а саме 06.09.2021 - 40л, 09.09.2021 -20л, 10.09.2021 - 20л, 14.09.2021 - 40 л, 17.09.2021 - 20л, 23.09.2021 - 114,02 л, 27.09.2021 - 5,66 л, 28.09.2021 - л.

Одночасно з цим відповідач встановив, що за Ямницьким лісництвом закріплено трактор ЮМЗ-82 3 АТ, а на підставі виданих на нього шляхових листів проведено списання пального 15.09.2021-17.09.2021 - 143 л, при отриманні з АЗС 20 л, 21.09.2021 - 36 л, при отриманні з АЗС 0 л, 22.09.2021 - 41 л, при отриманні з АЗС 0 л, 23.09.2021 - 21 л, при отриманні з АЗС 88,5 л, 24.09.2021 - 39 л, при отриманні з АЗС 0 л, 30.09.2021 - 35 л, при отриманні з АЗС 0 л.

Виключно на підставі вказаних обставин відповідач дійшов висновку про зберігання позивачем пального без отримання на те відповідної ліцензії, згідно з яким відповідачем оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням №001980/0702 застосована до позивача штрафна санкція в розмірі 500 000 гривень на підставі статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».

Відповідно до абзацу восьмого частини другої статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» встановлена відповідальність за зберігання пального без наявності ліцензії у вигляді штрафних санкцій в сумі 500000 гривень. Водночас така санкція не може бути застосована у випадку, якщо місце зберігання пального є таким, яке за змістом статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» звільняє суб`єкта господарювання від обов`язку отримувати відповідну ліцензію.

Крім того, абзацом 23 частини 2 статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» встановлена відповідальність за надання послуг із зберігання пального іншим суб`єктам господарювання та/або реалізація пального іншим особам на підставі ліцензії на право зберігання пального, отриманої на підставі заяви виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки відповідно до статті 15 цього Закону, у вигляді штрафних санкцій в сумі 500000 гривень.

За змістом частин 7, 8, 10, 16 статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва. Суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії. Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років, а річна плата на право зберігання пального становить 780 гривень.

Частинами 32, 38 статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» встановлено, що ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво), до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію. Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів:

документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення;

акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального;

дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

Суб`єкти господарювання, що здійснюють зберігання пального, яке не реалізовується іншим особам і використовується виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, копії зазначених документів не подають. Такі суб`єкти господарювання у заяві зазначають про використання пального для потреб власного споживання чи переробки, загальну місткість резервуарів, що використовуються для зберігання пального, та їх фактичне місцезнаходження, а також фактичне місцезнаходження ємностей, що використовуються для зберігання пального (частина 43 статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального»).

При цьому, згідно з частиною 19 цієї статті ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються:

підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету;

підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву;

суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.

Суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують (частина двадцять перша статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального»).

Статтею 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» надано визначення поняттям, зокрема:

зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик;

місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.

Згідно з підпунктом 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України акцизний склад - це приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.

Не є акцизним складом, зокрема:

б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.

Критерій, визначений цим підпунктом, щодо загальної місткості ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не застосовується до ємностей суб`єктів господарювання, які є розпорядниками хоча б одного акцизного складу;

в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;

г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої;

ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.

Відповідно до підпункту 14.1.6-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України акцизний склад пересувний - транспортний засіб (автомобільний, залізничний, морський, річковий, повітряний, магістральний трубопровід), на якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий на митній території України.

Транспортний засіб набуває статусу акцизного складу пересувного протягом періоду його використання для:

а) переміщення в ньому митною територією України пального або спирту етилового, що реалізується (крім пального або спирту етилового, що переміщується митною територією України прохідним транзитом або внутрішнім транзитом, визначеним підпунктом "а" пункту 2 частини другої статті 91 Митного кодексу України);

б) зберігання в ньому пального або спирту етилового на митній території України;

в) ввезення пального або спирту етилового на митну територію України, з якого сплачено акцизний податок або на умовах, визначених статтею 229 цього Кодексу.

Транспортний засіб, в якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий, право власності на які належить декільком розпорядникам акцизного складу пересувного, є декількома акцизними складами пересувними, кількість яких дорівнює кількості власників пального або спирту етилового, що переміщується та/або зберігається в такому транспортному засобі.

Транспортний засіб, в якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий, право власності на які переходить від одного суб`єкта господарювання до іншого, вважається іншим акцизним складом пересувним.

Не є акцизним складом пересувним:

транспортний засіб, що використовується суб`єктом господарювання, який не є розпорядником акцизного складу та платником акцизного податку, для переміщення на митній території України власного пального або спирту етилового для потреб власного споживання чи промислової переробки;

паливний бак транспортного засобу.

При цьому, відповідно до підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України реалізація пального або спирту етилового для цілей розділу VI цього Кодексу - будь-які операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального або спирту етилового з переходом права власності на таке пальне або спирт етиловий чи без такого переходу, за плату (компенсацію) чи без такої плати на митній території України з акцизного складу/акцизного складу пересувного: до акцизного складу; до акцизного складу пересувного; для власного споживання чи промислової переробки; будь-яким іншим особам.

Не вважаються реалізацією пального операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального на митній території України:

у споживчій тарі ємністю до 5 літрів (включно), крім операцій з реалізації такого пального його виробниками;

при використанні пального суб`єктами господарювання, які не є розпорядниками акцизного складу/акцизного складу пересувного, що передано (відпущено, відвантажено) платником акцизного податку таким суб`єктам господарювання виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки.

До власного споживання також відносяться операції із заправлення пальним за договорами підряду при одночасному виконанні таких умов:

а) замовники за договорами підряду не здійснюють реалізацію пального іншим особам, крім реалізації бензолу поза межами митної території України в митному режимі експорту;

б) заправлення здійснюється в паливний бак машин, механізмів, техніки та обладнання для агропромислового комплексу, паливний бак транспортних засобів спеціального призначення або паливний бак спеціального обладнання чи пристрою, які:

призначені для виконання робіт на землях сільськогосподарського або лісового призначення, на землях, наданих гірничим підприємствам для видобування корисних копалин та розробки родовищ корисних копалин, а також для виконання робіт з будівництва доріг;

належать іншим особам;

виконують роботи протягом строку дії договору підряду виключно на зазначених у цьому пункті землях, що перебувають у власності або користуванні замовника;

в) транспортні засоби, що здійснюють заправлення в паливний бак машин, механізмів, техніки та обладнання для агропромислового комплексу, у паливний бак транспортних засобів спеціального призначення або в паливний бак спеціального обладнання чи пристрою, зазначені в підпункті "б" цього підпункту, повинні бути обладнані витратомірами-лічильниками на кожному місці відпуску пального наливом з такого транспортного засобу.

Згідно з підпунктами 14.1.224, 14.1.224-1 розпорядник акцизного складу - суб`єкт господарювання, який одержав ліцензію на право виробництва спирту етилового, алкогольних напоїв, зареєстрований платником акцизного податку, або суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізацію пального на акцизному складі та має документи, що підтверджують право власності або користування приміщеннями та/або територією, що відносяться до акцизного складу.

Розпорядник акцизного складу пересувного - суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який є власником пального або здійснює діяльність з виробництва спирту етилового та який з використанням транспортного засобу незалежно від того, кому належить такий транспортний засіб: реалізує або зберігає пальне або спирт етиловий; ввозить пальне на митну територію Україні, з якого сплачено акцизний податок або на умовах, визначених статтею 229 цього Кодексу.

Не є розпорядником акцизного складу пересувного суб`єкт господарювання (перевізник, експедитор), який здійснює транспортування пального або спирту етилового.

Системний аналіз наведених норм Податкового кодексу України та Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» у їх взаємозв`язку дають підстави для формулювання такого правового висновку. Зберігання пального нерозривно пов`язане із наявністю у суб`єкта господарювання споруд та/або обладнання, та/або ємностей, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування (місця зберігання пального). Наявність у суб`єкта господарювання обов`язку з отримання ліцензії на право здійснення діяльності зі зберігання пального, яка опосередковується придбанням та використанням суб`єктом господарювання пального для задоволення своїх власних виробничих потреб при провадженні його господарської діяльності (не пов`язаної з метою отримання доходу від зберігання пального як виду економічної діяльності) залежить саме від наявності у суб`єкта господарювання місця зберігання пального, яке за своїми ознаками (характеристиками) відповідає визначенню «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», незалежно від того чи зареєстрований такий суб`єкт платником акцизного податку, розпорядником акцизного складу та/або наявністю підстав для реєстрації такого місця як акцизного складу. Відповідно, у випадку, якщо наявне у суб`єкта господарювання місце зберігання пального відповідає ознакам, які Податковий кодекс України встановлює як виключення з визначення «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», такий суб`єкт не має обов`язку отримувати ліцензію на право зберігання пального у такому місці.

Таким чином, для оцінки наявності в діях суб`єкта господарювання складу правопорушення у вигляді здійснення діяльності зі зберігання пального без отримання відповідної ліцензії, з`ясуванню підлягають місце та спосіб його зберігання, мета придбання, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей), обсяги споживання, закупівлі та обставини використання пального. Ці обставини складають об`єктивну та суб`єктивну сторони правопорушення. Сам по собі факт наявності «на балансі» у суб`єкта господарювання невикористаного пального не є достатньою обставиною для його кваліфікації як зберігання пального без отримання відповідної ліцензії.

Згідно зі встановленими обставинами у цій справі, позивач придбаває і використовує пальне, яке зберігається в паливних баках відповідної техніки та металевих каністрах. Позивач є кінцевим споживачем придбаного у вересні 2021 року пального обсягом 257 л, яке використовується виключно для власних потреб.

Дослідженням акта перевірки у цій справі, суд встановив, що у ньому зафіксовано обставини придбання позивачем пального і міститься посилання на докази, якими підтверджується кількість придбаного пального та його використання для власних потреб, поряд з цим в акті перевірки не відображено і спосіб його зберігання, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей).

За своїм змістом такі місця зберігання пального відповідають ознакам, які Податковий кодекс України встановлює як винятки з понять «акцизний склад» та/або «акцизний склад пересувний». За таких обставин, підстави вважати, що діяльність позивача підпадає під визначення «зберігання пального», яка підпадає під вимоги ліцензування у розумінні Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» відсутні, відповідно, позивач не мав обов`язку отримувати ліцензію для здійснення такої діяльності.

Як наслідок, є протиправним застосування до позивача штрафної санкції в розмірі 500000 гривень на підставі статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».

Допущення порушення позивачем п.201.1, п.201.10, п.201.16 статті 201 Податкового кодексу України внаслідок не здійснення реєстрації податкових накладних в єдиному реєстрі податкових накладних загальною сумою 185000 гривень, а також порушення пп.б), п.176.2, ст.176 Податкового кодексу України внаслідок відображення недостовірних даних у поданих розрахунках форми 1-ДФ за 1,3,4 квартали 2021 року сторонами не оспорюється.

Однак, є протиправним застосування за їх допущення штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 3400 гривень та 1020 гривень, відповідно, в силу дії норм пункту 52-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, яким встановлено, що за порушення податкового законодавства, вчинені протягом періоду з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), штрафні санкції не застосовуються.

Вказані порушення податкового законодавства, вчинені позивачем протягом періоду з 01.03.2020 та під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19).

Також, порушення позивачем п.201.1, п.201.10, п.201.16 статті 201 Податкового кодексу України внаслідок не здійснення реєстрації податкових накладних в єдиному реєстрі податкових накладних та порушення пп.б), п.176.2, ст.176 Податкового кодексу України внаслідок відображення недостовірних даних у поданих розрахунках форми 1-ДФ не належать до вичерпного переліку порушень податкового законодавства, встановленого абзацами 2-10 пункту 52-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, за допущення яких продовжено застосування штрафних санкцій під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірності винесення оскаржуваних рішень.

За результатами судового дослідження обставин та правових підстав, якими обґрунтовано вимоги позову Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Івано-Франківське лісове господарство» до Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області, а також заперечень проти позову, суд прийшов до висновку про наявність фактичних та правових підстав для задоволення позову, вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі.

Як наслідок, податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області від 14.06.2022 за №001971/0702 про застосування штрафних санкцій в розмірі 1020 гривень; №001974/0702 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за штрафними санкціями в розмірі 51 240, 83 гривень; №001979/0702 про застосування штрафних санкцій в розмірі 3 400 гривень; №001980/0702 про застосування штрафних санкцій (фінансових) санкцій на підставі статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» в сумі 500 000 гривень; №001981/0702 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 46 248 гривень, в тому числі за податковими зобов`язаннями 36998 гривень та штрафними санкціями 9250 гривень; №001984/0702 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток на 708198 гривень, в тому числі 566558 гривень за основним платежем та 141640 гривень за штрафними санкціями та податкове повідомлення-рішення №005636/0705 від 15.11.2022 яким збільшено суми грошового зобов`язання за платежем частина чистого прибутку (доходу) господарських організацій в розмірі 2054829 гривень, в тому числі 1904260 гривень за податковими зобов`язаннями та 150569 гривень за штрафними (фінансовими) санкціями є протиправними та підлягають скасуванню.

Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Стаття 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначає види судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 даного Кодексу до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно частини 2 статті 134 даного Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з пунктом 1 частини 3 зазначеної статті Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Документально підтвердженими судовими витратами в даній справі є витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 24810 гривень, згідно платіжного доручення № 2685.

Понесення позивачем витрат, пов`язаних з розглядом справи (на професійну правничу допомогу) в розмірі 40 000 гривень згідно з замовленням №4 на надання юридичних послуг та правничої допомоги від 23.11.2022, актом №006МТА/ІФ-22 про надання правничої допомоги від 17.07.2023 документально підтверджується частково в розмірі 30 000 гривень платіжною інструкцією №2650 від 25.11.2022 на суму 20 000 гривень та платіжною інструкцією №2881 від 20.12.2022 на суму 10 000гривень здійсненої оплати.

Розмір витрат позивача на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаними роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторони.

Як наслідок, враховуючи, що позов підлягає задоволенню повністю, то на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають стягненню, сплачений судовий збір в розмірі 24 810 гривень та частина витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 гривень.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (індекс 01601, вулиця Руставелі Шота, будинок 9-А, місто Київ, ) в особі філії "Івано-Франківське лісове господарство" (індекс 76019, вулиця Василіянок, будинок 48, місто Івано-Франківськ, код ЄДРПОУ ВП 45013528) до Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області (індекс 76018, вулиця Незалежності, будинок 20, місто Івано-Франківськ, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області за №№ 001971/0702, 001974/0702, 001979/0702, 001980/0702, 001981/0702, 001984/0702 від 14.06.2022 та за № 005636/0705 від 15.11.2022.

Стягнути на користь Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (індекс 01601, вулиця Руставелі Шота, будинок 9-А, місто Київ, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби України в Івано-Франківській області (індекс 76018, вулиця Незалежності, будинок 20, місто Івано-Франківськ, ) сплачений судовий збір в розмірі 24 810 (двадцять чотири тисячі вісімсот десять) гривень та частину витрат на професійну правничу допомогу в 30 000 (тридцять тисяч) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційної адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Остап`юк С.В.

Рішення складене в повному обсязі 08 січня 2024 р.