Справа № 160/32693/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 грудня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Міністерства оборони України (далі відповідач), в якій позивач просить:
Позовна заява обґрунтована посиланнями на наявність правових підстав для зобов`язання відповідача відобразити в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про виключення позивача з військового обліку, оскільки дотепер ці відомості не відображені коректно.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали виконати вимоги, що в ній викладені, та усунути недоліки позовної заяви.
14 січня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що порушенням прав позивача відсутнє, а також посилається на відсутність правових підстав для зобов`язання відповідача вчинити відповідні дії.
15 січня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заяву про виконання ухвали суду, яка надійшла від відповідача в підсистемі «Електронний Суд».
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Згідно довідки від 26.05.2006 року №1, виданої ІНФОРМАЦІЯ_2 взамін військового квитка до отримання військових квитків, позивач перебував в цьому військовому комісаріаті на обліку з 26.05.2016 року. В наявності відмітка про зняття з обліку 11.04.2012 року, відмітка про нове взяття на облік відсутня.
Вироком Будьоновського районного суду м. Донецька від 16.09.2011 року, зокрема, позивача визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільнено позивача від відбування покарання з випробуванням строком 1 рік.

Вироком Будьоновського районного суду м. Донецька від 15.02.2013 року у справі №№1/504/1770/12, зокрема, позивача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України і призначено покарання у виді позбавлення волі на 3 роки, застосовано сукупність вироків та остаточно призначено покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Представник позивача звернулася до відповідача із адвокатським запитом щодо надання інформації про виключення позивача з військового обліку та чи було внесено цю інформацію в Єдиний державний реєстр.

Відповідь на запит надана ІНФОРМАЦІЯ_3 листом від 09.10.2024 року №08-02-1931, згідно якого військові комісаріати АДРЕСА_2 розформовано. На військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 позивач не перебуває. Надати інформацію щодо виключення позивача з військового обліку та документування військово-обліковими документами немає можливості, будь-які відомості відсутні.

Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» №ФОВП-002015083 наявні відомості про засудження позивача згідно вищевказаних вироків суду.

Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» наявні відомості про засудження позивача згідно вищевказаних вироків суду.

Судом витребувано у відповідача актуальні відомості про стан військового обліку ОСОБА_1 .

Заявою від 14.01.2025 року, зареєстрованою 15.01.2025 року, відповідач повідомив, що станом на 03.01.2025 року згідно даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів позивач на військовому обліку у ТЦК та СП не перебуває. Ця ж обставина підтверджується листом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.01.2025 року №116/2/1/6/1313.

Вважаючи наявними підстави для зобов`язання відповідача вчинити вказані дії, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове регулювання наводиться в редакції, чинній на дату виникнення відповідних спірних правовідносин.

Згідно з ч. 9, 10 ст. 14 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» 25.03.1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII) на районні (міські) комісії з питань приписки покладаються виключення з військового обліку громадян, яких раніше було засуджено до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

За результатами медичного огляду громадянина України і з урахуванням рівня його освітньої підготовки, особистих якостей, роду діяльності та спеціальності комісія з питань приписки може прийняти одне з таких рішень: підлягає виключенню з військового обліку як такий, що був раніше засуджений до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Відповідно до п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону №2232-XII виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах (військовозобов`язаних Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України) підлягають громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» від 16.03.2017 року №1951-VIII (далі Закон №1951-VIII) Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) - інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.

За п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону №1951-VIII основним завданням Реєстру є ідентифікація призовників, військовозобов`язаних, резервістів та забезпечення ведення військового обліку громадян України.

Відповідно до п. 1-2 ч. 1 ст. 3 Закону №1951-VIII основними засадами ведення Реєстру є:

1) обов`язковість та своєчасність внесення до Реєстру передбачених цим Законом відомостей про призовників, військовозобов`язаних та резервістів;

2) повнота та актуалізація відомостей Реєстру про призовників, військовозобов`язаних та резервісті.

Частиною 1 ст. 5 Закону №1951-VIII встановлено, що Держателем Реєстру є Міністерство оборони України (далі - Держатель Реєстру), розпорядником Реєстру є Генеральний штаб Збройних Сил України (далі - розпорядник Реєстру), а Служба безпеки України та розвідувальні органи України є органами адміністрування та ведення Реєстру. Адміністратором Реєстру є Держатель Реєстру.

За ч. 2 ст. 5 Закону №1951-VIII Держатель Реєстру:

1) забезпечує технологічне функціонування Реєстру, для чого утворює уповноважений орган адміністрування Держателя Реєстру;

2) вносить на розгляд Кабінету Міністрів України пропозиції щодо Порядку ведення Реєстру, в яких визначає процедури збирання, зберігання, обробки та використання відомостей про призовників, військовозобов`язаних та резервістів;

3) організовує взаємодію Реєстру з іншими реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних щодо отримання (обміну) інформації, визначеної статтями 6-9 цього Закону, відповідно до Закону України "Про публічні електронні реєстри";

4) забезпечує розвиток та модернізацію програмних та апаратних засобів Реєстру;

5) надає органам адміністрування та ведення Реєстру право доступу до бази даних Реєстру;

6) здійснює інші повноваження, передбачені законом.

Пунктами 1-2 ч. 1 ст. 6 Закону №1951-VIII встановлено, що до Реєстру вносяться, обробляються та зберігаються в базі даних Реєстру такі відомості:

1) персональні дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів;

2) службові дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

За п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону №1951-VIII до службових даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать відомості про виконання військового обов`язку.

Згідно з п. 1-2 ч. 1 ст. 9 Закону №1951-VIII призовник, військовозобов`язаний та резервіст має право:

1) отримувати інформацію про своє включення (невключення) до Реєстру та відомості про себе, внесені до Реєстру, в тому числі через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста;

2) звертатися в порядку, встановленому адміністратором Реєстру, до відповідного органу ведення Реєстру з мотивованою заявою щодо неправомірного включення (невключення) до Реєстру запису про себе, виправлення недостовірних відомостей Реєстру.

Відповідно до п. 1-2 ч. 1 ст. 14 Закону №1951-VIII ведення Реєстру включає:

1) внесення запису про призовників, військовозобов`язаних та резервістів до бази даних Реєстру для взяття на облік або при відновленні на військовому обліку з перевіркою відповідності персональних та службових даних призовників, військовозобов`язаних та резервістів існуючим обліковим даним;

2) внесення змін до персональних та службових даних призовників, військовозобов`язаних, резервістів на підставі відомостей органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, закладів освіти незалежно від підпорядкування і форми власності, а також відомостей, що подаються органу ведення Реєстру призовниками, військовозобов`язаними, резервістами.

Частиною 4 ст. 14 Закону №1951-VIII встановлено, що надання громадянам України інформації відповідно до статті 9 цього Закону здійснюється згідно з Порядком ведення Реєстру, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та/або шляхом електронної інформаційної взаємодії через інформаційні (інформаційно-комунікаційні) системи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері цифровізації, відповідно до законодавства про електронну інформаційну взаємодію.

Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.

Позивачем у позовній заяві не було заявлено констатуючої вимоги, що перешкоджало встановленню предмета спору, його юрисдикційну належність, характер вимог, часові рамки події порушення, нормативне регулювання спірних відносин.

В уточненій позовній заяві позивач вказав, що порушення його права полягає у бездіяльності відповідача, котрим не було внесено відповідних даних про виключення позивача з військового обліку до Єдиного державного реєстру за наявних на те підстав, в результаті чого позивача наразі помилково віднесено до категорії військовозобов`язаних.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом він не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 19.02.2019 року у справі № 824/399/17-а.

Згідно ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.

Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19.

Вирішуючи питання про протиправність бездіяльності відповідача щодо внесення відомостей про позивача до реєстру суд зазначає наступне.

За ч. 1 ст. 5 Закону №1951-VIII статус відповідача у спірних правовідносинах держатель та адміністратор реєстру, частина друга цієї статті визначає повноваження відповідача.

Тлумачення цих повноважень не дає підстав вважати, що в спірних правовідносинах відповідач повинен був, однак без правових підстав не діяв належним чином.

Водночас, повноваження щодо «контролюю повноти, відповідності та своєчасності внесення інформації» до реєстру належать органам адміністрування реєстру, до яких відповідач не належить згідно ч. 5 ст. 5 Закону №1951-VIII.

В свою чергу повноваження щодо «забезпечення ведення Реєстру та актуалізація його бази даних» належить органам ведення реєстру, до яких відповідач не належить згідно ч. 8 ст. 5 Закону №1951-VIII.

Отже, в спірних правовідносинах відповідач не мав повноважень, реалізація яких вимагала наявна юридична ситуація, натомість відповідні повноваження належать іншим органам.

Окрім цього, за обставин цієї справи військовий комісаріат, в якому позивач перебував на військовому обліку, розформовано в 2014 році, в свою чергу Єдиний державний реєстр військовозобов`язаних (в подальшому - Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів) створено Законом №1951-VIII в 2017 році.

Порядок ведення Єдиного державного реєстру військовозобов`язаних було затверджено Наказом Міністерства оборони України від 08.08.2017 року №418, згідно п.9 розділу ІІ якого виправлення недостовірних відомостей Реєстру, а також виключення (включення) до Реєстру військовозобов`язаних (призовників) здійснюється за результатами розгляду мотивованої заяви військовозобов`язаного (призовника) із зазначенням підстав, передбачених законодавством, яка подається до органів ведення Реєстру.

В свою чергу розділом ІІІ цього Порядку містить розподіл повноважень органів державної влади щодо забезпечення функціонування реєстру, який повторює вищевказаний розподіл.

Докази звернення позивача з такою заявою в період чинності вищевказаного Порядку відсутні.

Аналогічне положення наявне і в п. 9 розділу ІІІ Порядку ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 28.03.2022 року №94.

Докази звернення позивача з такою заявою в період чинності вищевказаного Порядку відсутні.

Відсутні докази і використання позивачем положень Порядку ведення реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2024 року №523.

Зазначене свідчить про відсутність протиправності в діях відповідача, що є підставою для відмови у позові. Наявні обставини справи унеможливлюють вирішення вказаного питання шляхом залучення іншого відповідача, адже в такому випадку фактично йдеться про принципово інші предмет та підстави позову, фактично заявлення нового позову самим судом, що є порушенням ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім цього, посилання позивача на порушення його прав через облік його станом на зараз як військовозобов`язаного є питанням факту, яке згідно вищевказаного позивач мав довести на засадах змагальності, однак жодного доказу на підтвердження такого факту матеріали справи не містять.

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08.08.2024 року у справі №751/2403/17.

Окрім цього, в ході судового розгляду встановлено, що позивач на військовому обліку в ТЦК та СП не перебуває. В свою чергу законодавством не передбачено перекладення вирішення питань щодо військового обліку таких осіб на відповідача.

В свою чергу частиною 6 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Таким чином, в юридичній ситуації позивача відсутня порушене ним нормативне положення, що не дає підстав для застосування до відповідача зобов`язуючої частини способу захисту прав без констатуючої частини способу захисту права.

Адже способи захисту згідно ст. ст. 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства складаються з двох частин:

а) констатуючої;

б) зобов`язуючої.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08.11.2024 року у справі №990/95/24.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовної заяви відсутні.

Щодо розподілу судових витрат.

В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні, також позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко