Справа № 120/14254/24
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 р. Справа № 120/14254/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Городківської сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

23.10.2024 до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Деркача В.Г., подана від імені та в інтересах позивачки ОСОБА_1 до Городківської сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення 49 сесії 8 скликання Городківської сільської ради від 24.04.2024 № 17 щодо скасування рішенням 5 сесії 7 скликання Джугастрянської сільської ради від 11.05.2016 № 64 про надання позивачці згоди на виділення земельної ділянки площею 0,80 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту.

У позовній заяві зазначається, що в квітні 2016 року позивачка звернулася до Джугастрянської сільської ради щодо виділення їй земельної ділянки площею 0,80 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту і рішенням 5 сесії 7 скликання Джугастрянської сільської ради від 11.05.2016 № 64 їй було надано згоду на виділення такої земельної ділянки.

Однак 30.04.2024 позивачка дізналася про те, що рішенням 49 сесії 8 скликання Городківської сільської ради від 24.04.2024 № 17 вищевказане рішення 5 сесії 7 скликання Джугастрянської сільської ради від 11.05.2016 № 64 було скасоване.

Позивачка вважає вказане рішення неправомірним і посилається на те, що відповідач не має законних повноважень на скасування раніше прийнятих рішень індивідуального характеру. Крім того, оскаржуване рішення було прийняте без повідомлення позивачки, як заінтересованої особи.

Ухвалою суду від 28.10.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 .

Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

13.11.2024 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає про безпідставність позовних вимог, оскільки рішення про скасування попереднього дозволу на виділення земельної ділянки ухвалене у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Відповідач звертає увагу на те, що після внесенням змін до законодавства Джугастрянська сільської ради була реорганізована та приєднана до Городківської сільської ради з правонаступництвом усіх прав та обов`язків. Згодом було виявлено, що земельна ділянка, на яку претендує позивачка, знаходиться в межах ботанічного заказника місцевого значення "Урочище суха Долина", що підтверджується листом Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької військової адміністрації. Відтак використання цієї території для особистого селянського господарства є неможливим, у зв`язку з чим Городківською сільською радою було прийнято рішення від 24.04.2024 № 17 про скасування рішення 5 сесії 7 скликання Джугастрянської сільської ради від 11.05.2016 № 64.

Таке рішення відповідач вважає правомірним і таким, що спрямоване на дотримання земельного законодавства, а тому просить відмовити у задоволенні позову.

Інших заяв (клопотань) від сторін до суду не надходило.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали адміністративної справи та оцінивши доводи сторін на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив такі обставини справи.

В квітні 2016 року позивачка звернулася до Джугастрянської сільської ради Тульчинського району Вінницької області щодо виділення їй земельної ділянки площею 0,80 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту.

Рішенням зазначеної сільської ради від 11.05.2016 № 64 позивачці надано дозвіл на виділення такої земельної ділянки у приватну власність.

Відповідно до рішення 1 сесії 8 скликання (3 пленарне засідання) Городківської сільської ради від 15.12.2020 № 6 "Про припинення юридичної особи Джугастрянської сільської ради в результаті реорганізації шляхом приєднання до Городківської сільської ради", Городківська сільська рада є правонаступником активів та пасивів, всіх майнових прав та обов`язків Джугастрянської сільської ради.

Згідно з листом Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької військової адміністрації від 12.05.2023 № 240/23 з додатками, серед яких Охоронне зобов`язання, Городківській сільській раді стало відомо про Ботанічний заказник місцевого значення "Урочище Суха Долина".

За відповідним охоронним зобов`язанням Городківській сільській раді передано під охорону та дотримання встановленого режиму території Ботанічний заказник місцевого значення "Урочище суха Долина" загальною площею 18,1 га, розташований на території Городківської сільської територіальної громади Тульчинського району Вінницької області.

З метою виконання вимог охоронного зобов`язання, відповідачем було здійснено виїзд та проведено огляд земельної ділянки Ботанічного заказника місцевого значення "Урочище суха Долина" та виявлено використання земельної ділянки площею 0,8 га під посів соняшнику.

Відтак рішенням 49 сесії 8 скликання Городківської сільської ради від 24.04.2024 № 17 було прийнято рішення "Про скасування рішення 5 сесії 7 скликання Джугастрянської сільської ради від 11.05.2016 № 64 в частині надання згоди на виділення земельної ділянки ОСОБА_1 ".

Позивачка вважає рішення відповідача протиправним, а тому за захистом своїх прав та інтересів звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку встановленим обставинам та спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України від 21.05.1997 № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі Закон № 280/97-ВР).

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

За приписами частин першої-другої статті 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень, які приймаються на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу, крім випадків, передбачених цим Законом.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч. 10 ст. 59 Закон № 280/97-ВР).

Аналіз наведених положень Закону № 280/97-ВР дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає з конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.

Водночас у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення й у статті 74 Закону № 280/97-ВР, згідно з якою органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Конституційний Суд України у рішенні № 7-рп/2009 від 16.04.2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

За змістом пункту 4 Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Отже, ключовим моментом у контексті можливості скасування власного попереднього акту є визначення того, яким за своєю правовою природою є відповідний акт нормативним чи ненормативним.

Відповідно до пунктів 18-19 статті 4 КАС України нормативно-правовий акт акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Визначальною особливістю нормативного акта є його спрямованість на врегулювання відносин множинної кількості суб`єктів відповідних правовідносин двох чи більше учасників певного виду відносин. Тобто об`єктом правового регулювання є встановлення загальних правил поведінки між декількома суб`єктами, що беруть на себе права чи обов`язки, що призводить до виникнення, зміни чи припинення відповідних правовідносин. Адресата юридичних приписів нормативного акта неможливо чітко ідентифікувати, оскільки ним потенційно може бути кожна особа, що зацікавлена у реалізації свого суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу.

Разом з тим ненормативні акти мають своїм предметом вплив на чітко визначеного суб`єкта права, якому надаються певні права або на якого покладається певні обов`язки. І об`єктом правового регулювання тут виступає потреба закріплення певної суб`єктивної волі щодо конкретної особи, що зумовлює виникнення певних змін у правовому статусі цієї особи. Тож адресат юридичних приписів ненормативного акта завжди чітко визначений, і залежно від обставин, ініціатором його видання може бути як адресат, так і орган, який приймає відповідний акт.

Тобто співвідношення між нормативними актами та ненормативними визначається, зважаючи на мету їхнього видання: ненормативний акт є актом реалізації норм права, який видається тільки задля розв`язання певної ситуації за індивідуально-визначених обставин та умов, тоді як нормативні акти містять приписи права, що стосуються прав та інтересів невизначеного кола суб`єктів, і яке реалізуються без темпоральних обмежень.

Аналізуючи рішення 5 сесії 7 скликання Джугастрянської сільської ради від 11.05.2016 № 64 щодо надання ОСОБА_1 згоди на виділення земельної ділянки суд доходить до висновку, що таке рішення сільської ради є ненормативним актом індивідуального застосування з чітко визначеним адресатом.

За приписами пункту 6 Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Аналіз наведених положень свідчить про можливість скасування органом місцевого самоврядування власного рішення, у той же час реалізація зазначених повноважень можлива у разі дотримання сукупності умов, зокрема: 1) відсутність факту виконання рішення, що скасовується; 2) відсутність факту виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів або ж відсутність заперечень суб`єктів правовідносин щодо їх зміни чи припинення у разі виникнення таких правовідносин.

Відтак, перевіряючи питання щодо наявності вказаних умов в контексті прийняття оскаржуваного рішення суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких належать, зокрема, землі сільськогосподарського призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

В силу вимог п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Отже, закон гарантує громадянам України право на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення.

Згідно з пунктами "а", "б" статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Як визначено пунктом "б" частини першої статті 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Частинами другою статті 116 ЗК України передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт "в" частини третьої статті 116 ЗК України).

Пунктом "б" частини першої статті 121 ЗК України визначено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, зокрема для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що за своєю правовою природою рішення 5 сесії 7 скликання Джугастрянської сільської ради від 11.05.2016 № 64 фактично є рішенням про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення, оскільки нормами чинного земельного законодавства не передбачено "виділення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства".

Тобто вказане рішення є лише одним з етапів у процедурі безоплатної передачі земельних ділянок державної або комунальної власності у власність громадянам земель, яка, виходячи з аналізу статті 118 ЗК України та інших пов`язаних з нею норм, передбачає реалізацію таких послідовних стадій:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, саме по собі рішення 5 сесії 7 скликання Джугастрянської сільської ради від 11.05.2016 № 64 не є рішенням про передачу у власність ОСОБА_1 відповідної земельної ділянки.

Більше того, таке рішення також не надає позивачці право на використання цієї земельної ділянки, а виключно є підставою для розроблення за її замовленням проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з наступним його затвердженням органом місцевого самоврядування.

Разом з тим матеріали справи не містять жодних належних й допустимих доказів, які б свідчили про реалізацію позивачкою рішення 5 сесії 7 скликання Джугастрянської сільської ради від 11.05.2016 № 64, а зі змісту позовної заяви слідує, що позивачка не вчиняла жодних дій, спрямованих на оформлення у власність спірної земельної ділянки.

Натомість, як можна побачити з наданих відповідачем доказів, ця земельна ділянка увійшла до складу ботанічного заказника місцевого значення "Урочище Суха Долина", землі якого розташовані на території Городківської сільської територіальної громади та стали частиною природно-заповідного фонду України, який охороняється як національне надбання та має спеціальний режим використання, що впливає на можливість їх передачі у власність або користування.

Охоронним зобов`язанням від 12.05.2023 № 240/29, яке видане управлінням розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної військової адміністрації, вказаний ботанічний заказник загальною площею 18,1 га переданий Городківській сільській раді під охорону та дотримання встановленого режиму території, згідно з яким відповідач, зокрема, зобов`язаний дотримуватись встановленого режиму для території (об`єкта) природно-заповідного фонду, дотримуватися вимог щодо використання території (об`єкта природно-заповідного фонду, забезпечити охорону та збереження цінних природних комплексів території (об`єкта), що перебуває у його користуванні (власності).

З огляду на викладене, беручи до уваги виникнення обставин, які унеможливлюють передачу спірної земельної ділянки у приватну власність, а також враховуючи відсутність факту виконання рішення, що скасовується, та факту виникнення на його підставі правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, суд доходить висновку, що відповідач дія правомірно, прийнявши рішення 49 сесії 8 скликання Городківської сільської ради від 24.04.2024 № 17 про скасування рішення 5 сесії 7 скликання Джугастрянської сільської ради від 11.05.2016 № 64 в частині надання згоди на виділення земельної ділянки ОСОБА_1 .

При цьому суд відхиляє твердження позивачки про її незапрошення відповідачем на засідання сесії ради, оскільки нормами законодавства такого обов`язку не передбачено.

Крім того, позивачка ніяк не обґрунтовує, яким чином її участь у сесії ради могла вплинути на оскаржуване рішення, законність якого перевірена судом під час розгляду справи, в тому числі з урахуванням доводів позивачки.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Водночас відсутність порушеного права або невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлені під час розгляду справи, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

За змістом положень статей 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, перевіривши доводи сторін та дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, позивачка не має права на відшкодування понесених у цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст. 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивачка: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) представник позивачки: адвокат Деркач Василь Григорович (адреса для листування: вул. Визволення, 10/10, м. Вінниця, 21050);

3) відповідач: Городківська сільська рада (, місцезнаходження: вул. Благовіщенська, 51, Тульчинський район, Вінницька область, 24615).

Повне рішення суду складено 05.03.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович