Справа № 420/24677/24
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2025-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2025 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області щодо неприйняття заяви позивача та рішення за результатами розгляду заяви громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.05.2024 року № 92-24 викладене у повідомленні про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 03.06.2024 р. №56 відносно позивача, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти мою, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 року №649 та надати рішення за результатами розгляду заяви.

Ухвалою суду від 09.08.2024 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 26.08.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 18.02.2025 залучено до розгляду справи у якості другого відповідача Державну міграційну службу України.

Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки, одружений з громадянкою України, прибув в Україну у 2007 році з метою навчання, з 2015 року мав довідку про звернення за захистом в Україні, яка була вилучена у 2019 році. Після 2019 року позивач не міг отримати нове посвідчення про захист в Україні у зв`язку з закінчення строку дії паспорта громадянина САР та неможливістю обміну документа у зв`язку з припиненням функціонування Посольства САР в Україні в 2018 році, лише у 2023 році позивач зміг отримати новий паспорт громадянина. Тому в 2023 році звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС від 27.05.2024 №92-24 позивачеві відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача таке рішення є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Позивач зазначає, що ДМС не враховано той факт, що за час його відсутності, в країні походження суттєво змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації, також той факт, що він прибув на територію України ще в 2007 році не спростовує того, що ситуація в САР є небезпечною, крім того ситуація виникнення обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у САР, так і під час знаходження в Україні, тобто таке побоювання має бути на цей час.

12.09.2024 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов відзив від ГУ ДМС в Одеській області, в якому відповідач не погоджується з викладеними у позовній заяві підставами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Доводи позивача про неприйняття заяви та рішення за результатом розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованими оскільки ГУ ДМС в Одеській області було прийнято заяву позивача та вчинено всіх необхідних дій при її розгляді, визначених чинним законодавством. Щодо скасування рішення ДМС України від 27.05.2024 №92-24 відповідач зазначив, що не є належним відповідачем, оскільки рішення приймалось ДМС України, а не територіальним управлінням, а територіальним органом було направлено лише повідомлення про прийняте рішення.

Суд зазначає, що Державною міграційною службою України до суду не подано відзиву на адміністративний позов.

Відповідно до частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки (далі-САР).

З матеріалів справи вбачається, що 12.11.2008 позивач Абу Хуссаіні Фаді Фахрі вперше прибув з САР до України на навчання на підставі паспорту для виїзду за кордон та навчальної візи.

У серпні 2012 року на нетривалий час вертався до САР, а 29.08.2012 востаннє в`їхав на територію України.

28.08.2015 позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про надання міжнародного захисту.

За результатами розгляду заяви позивачу оформлено довідку про звернення за захистом в Україні, видану Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області з терміном дії до 28.09.2015.

Про причини звернення за міжнародним захистом позивач повідомив, що в країні його походження йде війна, його місто Дара зруйновано та туди немає дороги, існує загроза вибухів, які відбуваються кожного дня, всюди вбивці та терористи. Також позивач зазначив про відсутність умов для життя, таких як вода, їжа та ліки.

07.09.2015 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07.09.2015 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

06.11.2015 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ, яким продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 20.03.2017 року №53 призупинено розгляд особової справи позивача через відсутність інформації щодо його місця перебування та причин, що стали підставою зникнення, а також визнано недійсною довідку про звернення за захистом в Україні.

Починаючи з 20.03.2017 до 12.09.2023 Абу Хуссаіні Фаді Фахрі ГУ ДМС в Одеській області не відвідував, довідка про звернення за захистом в Україні не продовжувалась.

12.09.2023 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області наказом №182 поновлено розгляд заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13.03.2024 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області наказом №53, у зв`язку з неявкою позивача на співбесіду 20.10.2024 (телефон позивача не відповідав), повторно призупинено розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10.04.2024 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області наказом №73 поновлено розгляд заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В порядку проведення процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з позивачем проведено анкетування та 5 співбесід (07.09.2015, 11.10.2016, 18.09.2023, 19.09.2023, 10.04.2024).

За результатами розгляду заяви та особової справи громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 відповідно до абзацу 5 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.04.2024 року.

27.05.2024 Державною міграційною службою України прийнято рішення № 92-24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .

Відповідно до повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 03.06.2024 № 56 відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Абу Хуссаіні Фаді Фахрі відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених підпунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 зазначеного Закону, а саме у зв`язку з наступним:

подана історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту;

отримана інформація про причини виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно із пунктом 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до абзацу 5 статті 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина 2 статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Як свідчать матеріали справи, підставою для звернення до міграційної служби 28.08.2015 з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту став збройний конфлікт на території Сирії та пов`язані з ним побоювання за власне життя у випадку повернення до країни походження.

Суд звертає увагу, що у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

З протоколів співбесіди з позивачем вбачається, що насилля або переслідувань останній не зазнавав, за будь - якою ознакою, передбаченою Конвенцією про статус біженців 1951 року, відтак, можна дійти висновку, що на момент виїзду з країни постійного проживання особистої загрози життю позивача не існувало.

Позивач не надав інформацію про реальні чинники, які можуть загрожувати завданням йому фізичної або моральної шкоди у країні громадянської належності - САР, зазначає, що жодних переслідувань або насилля за ознаками раси, національності, релігії, громадянства або через політичні погляди він не зазнавав.

Додатково встановлено, що родина позивача в Сирії не зазнавала та не має ризиків зазнати переслідування чи дискримінації.

Крім того, протягом незаконного перебування в Україні позивач користувався захистом, правами та обов`язками громадянина Сирії, про що свідчить оформлення нового паспортного документу через дипломатичну установу Оману в м.Києві, а також індивідуальний реєстраційний запис гр. Сирії та довідку про несудимість.

На співбесіді 10.04.2024 позивачем самостійно повідомлено про задовільну безпекову ситуацію в регіоні проживання (м.Дамаск), а також про існуючу можливість добровільного виїзду з України та легального в`їзду на територію Сирії.

Згідно з матеріалами звіту Європейської агенції з питань притулку (EUAA) за 2023 рік, у період 2021-2022 років у м.Дамаск не зафіксовано цивільних жертв, спричинених збройним конфліктом, проживання в місті не несе серйозної та індивідуальної загрози життю, масове порушення основоположних прав людини в регіоні не зафіксовано.

Позивач у позовній заяві також зазначив, що бажає проживати і працювати на території України, оскільки його дружина та дитина є громадянами України. Однак суд зауважує, що наявність членів сім`ї з числа громадян України не є обставиною, на підставі якої позивач може отримати право на визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, позивач не обґрунтував та не вказав про підстави неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, з огляду на все викладе вище, суд дійшов висновку, що відповідачем належним чином проаналізовано всі подані позивачем відомості про його особу та причини звернення за захистом, і на підставі частини шостої статті 8 Закону прийнято правомірне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того суд зауважує, що відповідно до положення статті 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, якою визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як вбачається з матеріалів справи позивач прибув на територію України 12.11.2008, у серпні 2012 року (після початку війни в САР) їздив до країни походження, з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише 28.08.2015, при цьому неодноразово уникав процедури розгляду заяви, з 20.03.2017 зник і протягом 6 років не відвідував територіальний орган ДМС до 12.09.2023.

При прямій і дійсній загрозі життю особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернення без зволікань до міграційного органу є виправданим такою небезпекою.

Надані позивачем відомості дають можливість стверджувати, що він звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто, згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців позивач є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці; він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру; якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Обґрунтовуючи підстави неможливості повернення на територію САР, заявник посилається на непідтверджені жодними доказами та непереконливі пояснення щодо викладених у заяві обставин. Поряд з цим, пояснення позивача ґрунтуються лише на припущеннях.

Крім того, є загальновідомим факт, що 08 грудня 2024 року сирійська опозиція увійшла до Дамаска і проголосила падіння режиму Башара Асада.

Відповідно до аналізу ІКП встановлено, що військова операція під керівництвом «Хаят Тахрір аш-Шам» («ХТШ») поклала кінець жорстокому правлінню родини Асадів у Сирії, яке тривало десятиліттями. Лідер «ХТШ» Абу Мохаммед аль-Джолані пообіцяв об`єднати Сирію. Прем`єр-міністр перехідного уряду Сирії Мохаммед аль-Башир заявив, що для сирійців настав час «насолоджуватися стабільністю та спокоєм». У Дамаску поступово відновлюється повсякденне життя: у сирійській столиці знову відкрилися магазини, а урядовий персонал, за повідомленнями, повернувся до роботи. Сирійці, які святкують падіння режиму Асада, кажуть, що сподіваються на краще майбутнє. Багато сирійських біженців почали повертатися до Сирії з Туреччини та Лівану.

Таким чином, суд робить висновок, про відсутність конкретних підстав, через які позивач не може повернутися до країни громадянської належності, оскільки докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до міграційної служби при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо доводів позивача про неприйняття його заяви про надання захисту та рішення за результатами розгляду такої заяви, суд зазначає, що такі обставини спростовуються наявними матеріалами справи.

Заява позивача від 28.08.2015 була прийнята та розглянута ГУ ДМС в Одеській області, про що свідчить складений висновок від 16.04.2024, а також прийняте ДМС та оскаржуване позивачем рішення від 27.05.2024 №92-24 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо неодноразового зупинення розгляду заяви позивача, суд зауважує, що таке зупинення відбувалось виключно з вини самого заявника.

Стосовно доводів позивача, що Державною міграційною службою безпідставно не розглянуто скаргу позивача на рішення ДМС від 27.05.2024 №92-24 та не прийнято відповідне рішення, суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 та 2 статті 12 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Позивач посилаючись на частину 1 статті 12 Закону наголошує на обов`язку ДМС (центрального органу виконавчої влади) розглянути його скаргу на рішення від 27.05.2024 №92-24, яке прийнято саме центральним органом виконавчої влади Державною міграційною службою України, а не її територіальним органом ГУ ДМС в Одеській області.

При цьому, у частині 1 статті 12 Закону йдеться про можливість оскарження до центрального органу виконавчої влади, тобто Державної міграційної служби України, рішень про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначені рішення приймаються саме територіальним органом ДМС, у випадку позивача - ГУ ДМС в Одеській області, і стосуються процесу розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме відмова у прийнятті заяви та відмова у оформленні документів.

У той же час, позивач оскаржував до Державної міграційної служби України саме остаточне рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відповідне рішення оскаржується виключно на підставі частини 2 статті 12 Закону, тобто до суду, про що і було повідомлено позивача у листі від 12.07.2024.

Таким чином, Державною міграційною службою України правомірно не розглянуто скаргу ОСОБА_1 на рішення ДМС від 27.05.2024 №92-24 про відмову у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки такими повноваженнями наділений виключно суд.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення адміністративного позову Абу Хуссаіні Фаді Фахрі.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

На думку суду, відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, належними та допустимими доказами довели правомірність прийняття оскаржуваних рішень, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З урахуванням висновку суду про відмову у задоволенні позову, суд зазначає про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 12, 139, 242-246, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені статтею 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені статтями 293, 295 КАС України.

Суддя Токмілова Л.М.

.