Справа № 560/18076/24
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2025 року Справа № 560/18076/24 ЗП/280/1/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання Тетерюк Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

05.12.2024 до Хмельницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_2 НГУ), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_2 НГУ, які полягають у відмові розглянути та задовольнити рапорт ОСОБА_1 від 28.10.2024 про звільнення її з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 НГУ розглянути та задовольнити рапорт ОСОБА_1 від 28.10.2024 про звільнення її з військової служби на сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Позовна заява сформована у формі електронного документа та подана через систему "Електронний суд" адвокатом Александровим Олексієм Олександровичем, який діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серія АР №1210973 від 05.12.2024.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 28.10.2024 позивач засобами поштового зв`язку звернулась до командування ВЧ НОМЕР_2 НГУ з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) у зв`язку з самостійним вихованням неповнолітнього сину, однак відповідач у розгляді рапорту відмовив. Позивач вважає відмову відповідача протиправною та необґрунтованою, оскільки, на її думку, надано всі належні докази того, що інші особи, які могли б виховати її неповнолітнього сина, відсутні. З наведених підстав позивач просить суд позов задовольнити.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 06.12.2024 справу передано за підсудністю до Запорізького окружного адміністративного суду відповідно до статті 29 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

03.01.2025 матеріали адміністративної справи надійшли до Запорізького окружного адміністративного суду, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляду судді Семененко М.О.

Ухвалою судді від 08.01.2025 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

13.01.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач з позовними вимогами не погоджується та зазначає, що солдат ОСОБА_1 проходила військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період у ВЧ НОМЕР_2 НГУ до 28.11.2024. Вважає, що на даний час уповноваженою військовою частиною по виданню наказу за результатами розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби є Військова частина НОМЕР_4 Національної гвардії України, оскільки солдат ОСОБА_1 на даний час не є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_2 НГУ. Зазначає, що 28.10.2024 позивач зверталася з рапортом до командира військової частини про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 та абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII. Втім, оскільки рапорт позивача був оформлений з порушенням вимог Інструкції з документування управлінської інформації та організації роботи з документами в Національній гвардії України в паперовій формі, затвердженої наказом командувача Національної гвардії України від 30.11.2020 №511 (далі Інструкція №511), неправильним зазначенням її посади, командиром військової частини було прийнято рішення про повернення рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на доопрацювання, що було оформлено листом від 16.11.2024 вих. № 3/29/12-18790. Отже, відповідачем не було відмовлено позивачу у розгляді її рапорту про звільнення з військової служби, а лише повернуто рапорт для доопрацювання у відповідності до вимог чинного законодавства. На підставі викладеного, відповідач вважає, що дії щодо повернення рапорту позивача на доопрацювання були правомірними, а вимоги позивача є протиправними, та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки навіть на момент звернення до суду, правовідносини позивача з відповідачем припинилися, оскільки позивач вже була військовослужбовцем іншої військової частини. Просить суд відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

16.01.2025 представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що позивачка з 28.11.2024 дійсно переміщена для подальшого проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ). Проте, правом на звільнення позивачка скористалась саме 28.10.2024, шляхом подання відповідного рапорту до командування ВЧ НОМЕР_2 НГУ. Отже, той факт, що ОСОБА_1 була переміщена для подальшого проходження військової служби до іншої військової частини не скасовує права позивачки на оскарження відмови ВЧ НОМЕР_2 НГУ розглянути рапорт ОСОБА_1 від 28.10.2024.

Ухвалою суду від 20.01.2025 відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 , адвоката Александрова О.О., про витребування доказів.

Ухвалою суду від 05.03.2025 відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 , адвоката Александрова О.О., про залучення співвідповідача та прийняття до розгляду позовної заяви (в новій редакції).

На підставі матеріалів справи, судом встановлено такі обставини.

ОСОБА_1 проходила військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період у ВЧ НОМЕР_2 НГУ з 14.04.2023 по 28.11.2024, що підтверджується наданими до матеріалів справи письмовими доказами та сторонами не заперечується.

28.10.2024 позивач, засобами поштового зв`язку, звернулася до командира ВЧ НОМЕР_2 НГУ з рапортом про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII через сімейні обставини та з інших поважних причини, а саме: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

В обґрунтування підстав звільнення з військової служби позивач посилалась на те, що є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батько якого є особою з інвалідністю ІІ групи, непрацездатний, за станом здоров`я не виконує свої батьківські обов`язки відносно неповнолітньої дитини та взагалі відмовився виконувати будь-які батьківські обов`язки. На цей час її неповнолітній син не має можливості отримувати належного батьківського виховання, розвитку та догляду та фактично позбавлений батьківського піклування.

До рапорту надано такі документи: копія паспорта громадянина України ОСОБА_1 ; копія Довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру щодо адреси місця проживання ОСОБА_1 ; копія реєстраційного номеру облікової картки платника податків ОСОБА_1 ; копія військового квитка ОСОБА_1 ; копія довідки ІНФОРМАЦІЯ_3 від 22.06.2023 №10/702; копія довідки військовослужбовця ВЧ НОМЕР_2 НГУ від 27.09.2024 №8573; копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 ; копія паспорта громадянина України ОСОБА_2 ; копія реєстраційного номеру облікової картки платника податків ОСОБА_2 ; копія довідки виконавчого комітету Старосинявської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області від 17.10.2024 №231; копія довідки виконавчого комітету Старосинявської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області від 01.08.2024 №259; копія Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 ; копія довідки виконавчого комітету Старосинявської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області від 10.09.2024 №276; копія листа відділу - служби у справах дітей Старосинявської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області від 10.09.2024 №259; копія акту обстеження умов проживання від 05.10.2024 року, складеного відділом - службою у справах дітей Старосинявської селищної ради; копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; копія реєстраційного номеру облікової картки платника податків - ОСОБА_3 ; копія довідки військової частини НОМЕР_6 від 31.08.2024 №693/2532; копія Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 8 від 18.10.2024; копія свідоцтва про шлюб; засвідчена копія паспорта громадянина України ОСОБА_4 ; копія посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_4 ; копія військового квитка ОСОБА_4 ; копія довідки ВЧ НОМЕР_2 НГУ від 27.09.2024 №8605; копія індивідуальної програми реабілітації інваліда №1541 від 14.08.2024, виданої Хмельницькою міжрайонною туберкульозною МСЕК Хмельницького обласного центру медико-соціальної експертизи, щодо ОСОБА_5 ; копія обстеження №27305 від 21.10.2024; копія висновку за результатами психологічного обстеження №5821 від 22.10.2024; копія довідки військово-лікарської комісії №1691 від 25.10.2024; копія виписки із медичної картки стаціонарного хворого №2470 від 26.10.2024.

У відповідь на рапорт позивача, командир ВЧ НОМЕР_2 НГУ листом від 16.11.2024 вих. № 3/29/12-18790, повідомив, що відповідно до п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України) військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця. Статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 548-XIV визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника. У рапорті позивача не вказані обставини, які завадили ОСОБА_1 передати рапорт безпосередньому командиру, таким чином позивачем було порушено порядок звернення військовослужбовця, визначений чинними нормативно-правовими актами. Крім того, поданий позивачем рапорт був оформлений з порушенням вимог Інструкції № 511. Також звертає увагу на те, що позивачем у рапорті не правильно зазначено її посаду. Для належного оформлення рапорту позивачу запропоновано звернутись до свого безпосереднього командира для уточнення посади. Зважаючи на вищевикладене, рапорт про звільнення позивача з військової служби залишено без розгляду. Повідомлено, що залишення рапорту без розгляду, не позбавляє позивача права повторно звернутись, після усунення вищезазначених недоліків.

Відповідно до Витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_2 НГУ (по стройовій частині) від 28.11.2024 №354, солдата ОСОБА_1 (по мобілізації) виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, яка здала справи і посаду кухаря господарчого відділення взводу матеріально-технічного забезпечення НОМЕР_7 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_2 , переміщена наказом начальника ПдОТру НГ України від 04 листопада 2024 року № 76 о/с для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_4 Південного ОТО НГ України ( АДРЕСА_3 ), 28 листопада 2024 року.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у розгляді та задоволенні рапорту про звільнення з військової служби, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

На виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Стаття 1 Закону України «Про Національну гвардію України» від 13 березня 2014 року № 876-VII (далі Закону № 876-VII, тут і в подальшому в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначає, що Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадської безпеки і порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.

Національна гвардія України бере участь відповідно до закону у взаємодії зі Збройними Силами України у відсічі збройній агресії проти України та ліквідації збройного конфлікту шляхом ведення воєнних (бойових) дій, а також у виконанні завдань територіальної оборони.

Національна гвардія України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами (стаття 4 Закону №876-VII).

Відповідно до частин 3 та 4 статті 9 Закону №876-VII комплектування Національної гвардії України військовослужбовцями та проходження ними військової служби здійснюються відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Положення про проходження військової служби громадянами України в Національній гвардії України, що затверджується Президентом України. Порядок добору та прийняття на службу у військовому резерві, строки, умови та порядок її проходження, а також підстави і порядок звільнення із служби визначаються Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Положенням про проходження громадянами України служби у військовому резерві Національної гвардії України, що затверджується Президентом України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану, затвердженим Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації в Україні введений воєнний стан з 24.02.2022, який неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває до теперішнього часу.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон № 2232-XII.

Частиною 1 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ (тут і в подальшому в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частинами 2-4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ, передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ з урахуванням абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: 2) під час дії воєнного стану: «г» через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Частина 7 статті 26 Закону № 2232-ХІІ передбачає, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 3 Указу Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, яким затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, дію Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України поширено на військовослужбовців Національної гвардії України та Державної спеціальної служби транспорту.

Відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (тут і в подальшому в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Підпункт 2 п. 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України передбачає, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Пункт 234 Положення визначає, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абз.3 п.241 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України).

Згідно до абзацу 2 п.12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України передбачено, що право видавати накази по особовому складу надається, зокрема, командирам військових частин.

Пунктом 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначено, що військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади.

Військовослужбовці, які зараховані в розпорядження відповідно до підпунктів 1 - 12--1 цього пункту, продовжують проходити військову службу згідно з цим Положенням, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають.

Військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду).

Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статут), дія якого поширюється, у тому числі, на військовослужбовців Національної гвардії України.

Згідно зі статтею 14 Статуту із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 Статуту передбачено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

За приписами пункту 2 розділу І, пунктів 1,2, 3, 4, 5 розділу ІІІ Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 06 серпня 2024 року №531 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 серпня 2024 року за №1214/42559, далі - Порядок №531), з питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання, - до наступного прямого командира (начальника).

У паперовому рапорті військовослужбовець вказує: найменування посади командира (начальника), якому адресується рапорт; заголовок «Рапорт»; суть порушеного питання; перелік доданих до рапорту документів або їх копій (за потреби); найменування займаної посади; військове звання, власне ім`я та прізвище; дату; особистий підпис.

Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції. Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку.

Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту. Особливості розгляду рапортів, поданих в електронній формі, врегульовано розділом IV цього Порядку. Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.

Якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.

Командиру (начальнику), уповноваженому приймати рішення стосовно порушеного у рапорті питання, забороняється відмовляти у задоволенні рапорту у разі, якщо до рапорту не додано документів, які є або повинні бути в розпорядженні відповідного командира (начальника).

Згідно з пунктом 9 розділу ІІІ Порядку №531 розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється: 1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин; 2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.

З наведеного слідує, що звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає такі етапи: подання військовослужбовцем рапорту про звільнення з наданням документів, підтверджуючих наявність для цього підстав, до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника; розгляд рапорту про звільнення; прийняття наказу про звільнення зі служби або мотивованої відмови у задоволенні рапорту. При цьому, здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність підстав для звільнення з військової служби військовослужбовця, який висловив бажання звільнитися з військової служби, зокрема, за сімейними обставинами або з інших поважних причин.

Відповідачем до матеріалів справи надано лист від 16.11.2024 вих. № 3/29/12-18790 за результатами розгляду рапорту позивача, за змістом якого рапорт про звільнення позивача з військової служби повернуто позивачеві на доопрацювання з посиланням на порушення порядку звернення військовослужбовця з рапортом та не зазначення її посади.

Дослідивши рапорт позивача судом встановлено, що він дійсно був поданий на ім`я командира ВЧ НОМЕР_2 ГНУ, який не є безпосереднім начальником позивача, що порушує вимоги ст. 14 Статуту.

При цьому, не надано доказів того, що позивач зверталась до безпосереднього командира (начальника), який відмовив у вирішенні питання по суті рапорту, що могло б зумовити необхідність подання позивачем рапорту безпосередньо до командира військової частини.

Також судом встановлено, що позивачем у рапорті не зазначена займана нею посада: кухар господарчого відділення взводу матеріально-технічного забезпечення 4-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_2 , натомість зазначено лише військове звання «солдат».

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що викладені відповідачем недоліки в оформленні рапорту позивача узгоджуються з приписами чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідач не відмовляв у розгляді рапорту позивача по суті, отже оскаржувана відповідь не є юридично значимою для позивача, оскільки не породжує для неї правових наслідків. При цьому, позивач не була позбавлена можливості звернутися з рапортом про звільнення з військової служби з дотриманням встановленого порядку.

За наведеного вище, суд дійшов висновку, що відповідачем не допущено протиправних дій, які мали б негативні правові наслідки для позивача.

За правилами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України зазначається, що у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням прав, свобод або інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушення його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.

Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, передумовою для можливості задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав, тобто вчинення таким суб`єктом протиправних дій, бездіяльності чи прийняття протиправного рішення (основна вимога), які у даному випадку відсутні.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, є не обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про відмову в задоволені позову.

З урахуванням положень статті 139 КАС України, у зв`язку з відмовою в позові розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 07.03.2025.

Суддя М.О. Семененко