Справа № 380/18446/24
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2025-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 380/18446/24 пров. № А/857/32503/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання : Демидюк О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Золотухіна Олександра Олександровича на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року про залишення позовної заяви без розгляду (постановлена головуючою-суддею Мричко Н.І., час проголошення судового рішення 12 год 38 хв у м. Львові, повний текст судового рішення складено 22 листопада 2024 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року представниця позивача Поповича О.В. - Рябека Є.О. звернувся до суду із адміністративним позовом до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ від 17.01.2024 про притягнення його - курсанта навчальної групи 121-МП 14 навчального курсу старшого солдата до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення Догана за порушення дисципліни строю, що відбулось 17.01.2024, визнати протиправним та скасувати наказ від 18.01.2024 про притягнення його - курсанта навчальної групи 121-МП 14 навчального курсу старшого солдата до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення Сувора догана за неповагу до старших за званням та невиконання обов`язків чергового курсу, що відбулось 15.01.2024, визнати протиправним та скасувати наказ начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного №79-ОД від 25.01.2024 про притягнення його - курсанта навчальної групи 121-МП 14 навчального курсу старшого до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення Сувора догана за порушення вимог ст.ст.11, 16, 30, 128 Статуту внутрішньої служби, ст.ст.26, 37, 86 Стройового статуту та ст.45 Дисциплінарного статуту, визнати протиправним та скасувати наказ начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного №350-ОД від 15.04.2024 про притягнення його курсанта навчальної групи 121-МП 14 навчального курсу старшого солдата до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення Попередження про неповну службову відповідність за порушення вимог ст.ст.4, 16, 58, 59 Статуту внутрішньої служби, ст.4 Дисциплінарного статуту, визнати протиправним та скасувати наказ начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного №17-КС від 27.04.2024 про його відрахування, як старшого солдата, зобов`язати відповідача видати наказ про поновлення його - старшого солдата на військовій службі (навчанні) на другий курс 14 навчального курсу факультету бойового застосування військ Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного з 27.04.2024 та стягнути з Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дати звільнення з військової служби (навчання) до дня поновлення на навчанні.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 18.11.2024 у задоволенні заяви позивача від 12.11.2024 про поновлення строку звернення до суду було відмовлено. Визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду та залишено позовну заяву без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, представник позивача Золотухін О.О. подав апеляційну скаргу, в якій через порушення норм процесуального права просить її скасувати та прийняти постанову, якою справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 уклав договір про надання правової допомоги 03.05.2024, тобто зробив усі потрібні дії задля своєчасного укладення договору (впродовж тижня з дня відрахування з Академії), який (строк) гарантував йому можливість оскарження вказаних наказів. Вказує, що вперше адвокат Рябека Є.О. звернулася до суду із позовом в інтересах клієнта 19.07.2024, що не заперечується сторонами. Вдруге, представниця позивача звернулася до суду із позовом 02.09.2024. Зазначає, що позивач, як особа, яка не має юридичної освіти та в силу виконуваних ним професійних завдань не знає і не міг знати про існування процесуальних строків для звернення до суду із позовом, доручив виконання юридичної частини цієї роботи адвокату, з яким уклав договір про надання правової допомоги. Тому, вважає, що в цій частині позивач не проявляв пасивної поведінки, а навпаки усіма своїми діями вказує на бажання оскаржувати протиправні, на його думку накази та робив усе можливе від нього для реалізації цієї цілі. Переконливим, на думку скаржника фактом є те, що Попович О.В. є діючим військовослужбовцем, служба якого є безперервною під час дії воєнного стану.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Куцак В.П. просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представницю позивача Фещик Н.М., яка підтримала апеляційну скаргу, представника відповідача Устенка Г.В., який заперечив проти її задоволення, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних доказів на підтвердження існування обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами і труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом. За таких обставин, суд дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджується поважність причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

За змістом ч.1 ст.118 КАС України, процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до ч.1, 2 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Вищенаведені правові положення свідчать про те, що законодавець допускає ймовірність виявлення судом факту недотримання строку звернення до суду і після відкриття провадження у справі, внаслідок чого позов може бути залишений без розгляду.

При цьому, положеннями статті 123 КАС України особі надано право подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з наведенням поважних причин такого пропуску.

Відповідно до ч.3, 5 ст.122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно дефініції, наведеній у п.17 ч.1 ст.4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Таким чином, військова служба як державна служба особливого характеру є публічною службою, а для спорів щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби законодавець встановив місячний строк звернення до адміністративного суду.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів).

При цьому повинна слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28.05.2021 по справі №380/2355/20.

Як видно з матеріалів справи що предметом оскарження у вказаній справі є накази Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 17.01.2024, від 18.01.2024, 25.01.2024, 15.04.2024, 27.04.2024.

Частиною п`ятою статті 122 КАС України встановлено місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відтак, вказане свідчить, що спірні правовідносини виникли з питань проходження позивачем військової служби, а тому строк звернення до адміністративного суду з даним позовом становить один місяць, який слід обчислювати з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав та інтересів.

Судом встановлено, що про порушення своїх прав позивач дізнався, зокрема, щодо наказів відповідача від 17.01.2024 - 01.02.2024, від 18.01.2024 - 01.02.2024, від 25.01.2024 - 26.01.2024, від 15.04.2024 - 16.04.2024 та від 27.04.2024 - 27.04.2024, що підтверджується його особистим підписом у книзі видачі особистих документів військовослужбовцям.

Відтак, колегія суддів вважає, що позивач повинен був дізнатися про наявність спірних наказів найпізніше у квітні 2024 року.

Разом з тим, до суду з даним позовом позивач звернувся через систему Електронний суд лише 02.09.2024.

Згідно ч.1 ст.121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

При цьому, норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин у справі.

Отже, процесуальний строк звернення до суду покликаний забезпечувати принцип правової визначеності і є гарантією захисту прав сторін спору. Вирішуючи питання про поновлення процесуального строку суди повинні надавати оцінку причинам, що зумовили пропуск строку.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Іншого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку з пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.07.2022 по справі №160/18326/21.

Обґрунтовуючи підстави для поновлення строку, представник позивача покликається на те, що навчаючись на денній формі навчання позивач не мав постійного доступу до зв`язку та не мав можливості вільного пересування. Після відрахування з Національної академії позивач проходив військову службу з постійним переміщенням по території України та відрядженнями.

Проте, колегія суддів вважає, що такі доводи сторони позивача не заслуговують на увагу, оскільки 03.05.2024 між позивачем та адвокатом Ребякою Є.О. було укладено договір про надання безоплатної правничої допомоги №АБ-02/24/8-ЄР, а тому з дати укладення договору адвокат Рябека Є.О. взяла на себе зобов`язання як адвокат здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги позивачу на умовах та у порядку, що визначені договором.

При цьому, посилання позивача на те, що він не мав достатньо коштів для звернення за правничою допомогою до адвокатів, не заслуговують на увагу, позаяк договір №АБ-02/24/8-ЄР від 03.05.2024 укладений між позивачем та адвокатом Рябекою Є.О. про надання саме безоплатної правничої допомоги.

Колегія суддів не бере до уваги те, що представниця позивача Рябека Є.О. є матір`ю трьох неповнолітніх дітей і має право на відпустку, а тому не мала можливості у строк підготувати необхідні документи, оскільки приймаючи доручення про надання професійної правничої (правової) допомоги, адвокат повинен зважити на свої можливості щодо його виконання і вчиняти дії, спрямовані на забезпечення реалізації прав та свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення.

Як вірно вказав суд першої інстанції, позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження того, що з дня ознайомлення із оспорюваними наказами по день звернення до суду він виконував бойові завдання на лінії зіткнення з ворогом, або в його тилу.

Більше того, як слушно зауважив суд першої інстанції, позивач вже звертався до Львівського окружного адміністративного суду з позовом про оскарження наказів Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 17.01.2024, від 18.01.2024, 25.01.2024, 15.04.2024, 27.04.2024, який ухвалою суду від 06.08.2024 по справі №380/15432/24 на підставі п.1 ч.4 ст.169 КАС України був повернутий позивачеві.

При цьому, лише 02.09.2024 позивач повторно звернувся до суду з даним позовом.

На думку колегії суддів, сплив значного проміжку часу об`єктивно не може бути визнаним таким, що свідчить про подання повторної позовної заяви без надмірних зволікань.

Скаржником не продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на звернення до суду та не вжито усіх можливих і залежних від нього заходів з метою повторного звернення з позовною заявою без жодних зволікань.

Щодо посилань позивача у своєму клопотанні про поновлення строку звернення до суду на їх поважність у зв`язку із введенням воєнного стану, колегія суддів зазначає наступне.

Так, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України №2102-IX від 24.02.2022, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану в Україні введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією рф проти України.

Надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася та діє і дотепер.

Варто наголосити, що після затвердження Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022, будь-яких змін в аспекті перебігу процесуальних строків на апеляційне оскарження судових рішень та їх обчислення до КАС України не вносилось.

Колегія суддів наголошує, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Згідно усталеної практики Верховного Суду, введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною.

Верховний Суд у постанові від 28.11.2022 по справі №140/11951/21 вказав, що при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема, територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та часу, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини.

Колегія суддів зазначає, що саме по собі посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск відповідного строку або необхідність його продовження.

Обґрунтовуючи клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, скаржник покликався на введення в Україні воєнного стану, виконання завдань для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Проте, колегія суддів зазначає, що неможливість здійснення процесуальних прав учасником процесу задля визнання підстави поважною причиною пропуску процесуального строку має бути реальною. Вказані ж доводи скаржника є необґрунтованими, адже не містять жодного підтвердження доказами. Більше того, саме по собі покликання на воєнний стан не може свідчити про неможливість виконувати процесуальні права та обов`язки вчасно.

З огляду на вищенаведене, доводи скаржника на неможливість своєчасного подання позовної заяви до суду першої інстанції в контексті описаних обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими та погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність скаржником поважності причин пропуску строку на звернення до суду.

Поновлення пропущеного процесуального строку є правом суду, яким він користується, виходячи з поважності причин пропуску строку.

У даному конкретному випадку обставин, які б об`єктивно перешкоджали позивачу реалізувати своє право на подання позовної заяви протягом законодавчо встановленого строку, судом не встановлено, а підстави, наведені у клопотанні про поновлення строку звернення до суду, не є поважними та об`єктивно непереборними, не пов`язані із дійсними істотними перешкодами чи труднощами, оскільки залежали від самого позивача та його представника.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним : воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п.33 рішення від 21.12.2010 у справі Перетяка та Шереметьєв проти України).

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду для захисту свого права, а клопотання про його поновлення не містить посилань на конкретні обставини, які б могли слугувати причиною його поновлення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Золотухіна Олександра Олександровича залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року про залишення позовної заяви без розгляду по справі №380/18446/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 06.03.25