Справа № 535/66/25
Суддя: Гуляєва Г. М.
Дата ухвалення: 2025-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 535/66/25
Провадження № 2-а/535/6/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року с-ще Котельва

Котелевський районний суд Полтавської області в складі:

головуючої - судді Гуляєвої Г.М.,

секретар судового засідання Васильченко В.О.

розглянувши у судовому засіданні в с-щі Котельва адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (адреса: вул.Юліана Матвійчука,83, м.Полтава) про скасування постанови серія ЕНА №3811581 від 07.01.2025 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в не автоматичному режимі;

УСТАНОВИВ:

До Котелевського районного суду Полтавської області з Полтавського районного суду Полтавської області надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови серія ЕНА №3811581 від 07.01.2025 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в не автоматичному режимі, в якому просить скасувати постанову серія ЕНА №3811581 від 07.01.2025, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн., за ч.2 ст.122 КУпАП, а справу - закрити.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючим по справі суддю Гуляєву Г.М.

Ухвалою суду від 22.01.2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

04.02.2025 на суду надійшла письмова заява від Департаменту патрульної поліції, в якій зазначено, що належним відповідачем по справі є Головне управління Національної поліції в Полтавській області, до складу якого входять територіальні (районні) чи структурні підрозділи поліції Полтавщини, оскільки оскаржувану постанову відносно позивача було винесено інспектором СПД №1 (с-ще Котельва) відділення поліції №4 (м.Зіньків) Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, тобто, працівником підрозділу, підпорядкованого ГУНП в Полтавській області (а.с.39).

11.02.2025 позивач ОСОБА_1 надав до суду письмове клопотання про заміну неналежної сторони та залучення належного відповідача по справі (а.с.43).

Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 12.02.2025 було замінено відповідача Департамент патрульної поліції Національної поліції України на належного відповідача Головне управління Національної поліції в Полтавській області (адреса: вул.Юліана Матвійчука,83, м.Полтава).

26.02.2025 від відповідача Головного управління Національної поліції в Полтавській області надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вони є безпідставними та необгрунтованими, посилаючись при цьому на те, що позивач дійсно порушив ПДР, та немає жодних правових підстав для скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, оскільки вона винесена законно, а її скасування призведе до залишення правопорушника без відповідальності (а.с.68-73).

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, надав до суду письмову заяву, в якій просив розгляд провести без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив скасувати постанову, а провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП України закрити.

Представник відповідача надав до суду письмову заяву через підсистему Електронний суд, в якій просив розгляд провести без участі представника та просив взяти до уваги відзив на позовну заяву та відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

У ч. ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП встановлено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно із ч.1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно із ч.1 ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

Відповідно до ч.2 ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

За змістом ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

У ч. 1 ст. 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ч.1 ст.9, ч.1 ст.77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з наведеного, саме суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести, що він діяв у межах, установлених законом, відповідно до повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а звернув увагу на те, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача як на суб`єкта владних повноважень.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 04 квітня 2024 року у справі №272/72/24.

У ст.280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Позивач ОСОБА_1 категорично заперечує вину в інкримінованому адміністративному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Так виходячи з вказаної вище постанови порушнику в провину ставляться фактично два правопорушення: 1. керував авто не маючи при собі посвідчення водія відповідної категорії чим порушив п.2.1.ПДР України; 2. п.9.9 б ПДР порушення ввімкнення аварійного світлового сигналу у разі зупинки на вимогу поліцейського або внаслідок засліплення водія світлом фар.

Так, об`єктивною стороною правопорушення, за яке ОСОБА_1 було притягнуто до відповідальності, є керування транспортним засобом особою, яка не має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом та реєстраційного документу на транспортний засіб (ч.1 ст.126 КУпАП).

Згідно з п.п. 8, 11 ч.1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Статтею 16 зазначеного Закону визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу, серед яких і те, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до Правил дорожнього руху України (ПДР), Закону України «Про дорожній рух» встановлюється єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Положенням ч. 1 ст. 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: 1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

В ч.3 ст.35 Закону України «Про Національну поліцію» законодавець закріпив, що поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Підставою вимоги у водія, тобто позивача, пред`явити документи передбачені п. 2.1 ПДР України вказано саме порушення ним ПДР України. Тобто, вказана підстава, що передбачена п. 2 ч.1 ст. 32 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII, згідно якого поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав). Відповідно інших підстав для перевірки документів на право керування ТЗ у посадової особи відповідача в спірних правовідносинах не було.

Оскільки порушник жодні ПДР України не порушував, і працівники поліції зі свого боку жодних доказів порушень ним ПДРУ не зафіксували, при зупинці його транспортного засобу, а також не проінформували його про підстави зупинки, то відтак відповідач взагалі не мав права вимагати у ОСОБА_1 пред`явлення посвідчення водія.

Аналогічна позицію з даного приводу висловив П`ятий апеляційний адміністративний суд в постанові від 20 листопада 2020 р. у справі № 473/1404/20 зокрема зробив висновок, що якщо поліцейським не задокументовано та не доведено належними та допустимими доказами факту порушення водієм правил дорожнього руху, то вимога інспектора до водія про пред`явлення документів, що посвідчують особу або документів на право керування є неправомірною.

В свою чергу Верховний Суд в постанові від 15 березня 2019 року по справі № 686/11314/17, зазначив, що поліцейські не можуть вимагати у водія свідоцтво про реєстрацію автомобіля та полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, якщо у них немає доказів вчинення правопорушення.

Отже, водій не зобов`язаний надавати документи без доказів порушення Правил дорожнього руху.

Крім цього, частиною 2 ст. 122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому, якщо проаналізувати диспозицію вказаної статті, хочу звернути увагу суду, що ч.2 ст.122 КУпАП встановлена відповідальність, зокрема, за користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху або зміні його напрямку.

Тобто, правопорушенням вважається не будь-які порушення правил користування попереджувальними сигналами, а лише ті, які вчинені при початку руху чи зміні його напрямку.

Відповідно до підпункту «б» пункту 9.1 Правил дорожнього руху, увімкнення аварійної сигналізації, відноситься до попереджувальних сигналів.

Ввімкнення аварійної світлової сигналізації відповідно до п.9.1 «б» ПДР вважається попереджувальним сигналом. В той же час, зупинка на вимогу поліцейського на виконання вимоги п.9.9 «б» ПДР не стосується початку руху чи зміни його напрямку.

Разом з тим, згідно із ст.125 КУпАП інші порушення правил дорожнього руху, крім передбачених статтями 121-128, частинами першою і другою статті 129, статтями 139 і 140 цього Кодексу - тягнуть за собою попередження.

Отже, враховуючи вищевикладене, не виконання вимоги п. 9.9 «б» ПДР призводить до притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст.125 КУпАП, а не за ч.2 ст.122 КУпАП.

Таким чином, порушення вимог п.9.9«б» ПДР України не може бути кваліфіковане за ч.2 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки в даному випадку відсутній факт порушення правил користування попереджувальними сигналами саме при початку руху чи зміні його напрямку.

Отже, порушення позивачем вимог п. 9.9. «б» Правил дорожнього руху, а саме після зупинки на вимогу поліцейського, не ввімкнена аварійна світлова сигналізація, свідчить про відсутність в діях ознак правопорушення, передбаченого саме ч.2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виключає притягнення мене до адміністративної відповідальності за вказаною статтею.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (справа Daktaras v. Lithuania, скарга № 42095/98).

Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року в справі Аллене де Рібермон проти Франції підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Правова природа адміністративної відповідальності по своїй суті аналогічна кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У справі Надточій проти України (скарга № 7460/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу про адміністративні правопорушення (п. 21 рішення).

Дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинення порушення та вини особи в його вчиненні.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Аналогічна висновки суду наприклад знайшли своє відображення зокрема у рішенні по справі Справа №754/13430/23.

Таким чином, суд вважає, що відповідач Головне управління Національної поліції в Полтавській області доводи позивача ОСОБА_1 про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення в суді не спростували, доказів на підтвердження порушення позивачем вимог ПДР України і вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, суду не надали, оскаржувана постанова їх теж не містить.

Виходячи з наведеного, слід дійти висновку, що інспектор патрульної поліції у своїй діяльності не в повній мірі дотримався принципу всебічного, повного і об`єктивного з`ясування всіх обставин, оскільки при розгляді справи було застосовано спрощений підхід, а саме: без застосування будь-яких фактів і доказів, які б підтверджували наявність або відсутність у діях позивача ОСОБА_1 вини у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП.

З дослідженого в судовому засіданні відеозапису з боді камери /11, а саме: файл №1 час 21:27:36 зафіксовано рух автомобіля ВАЗ 21061 д.н.з. НОМЕР_1 , у темну пору доби по вулиці, за яким рухався патрульний автомобіль. Будь-яких очевидних ознак порушення водієм ВАЗ ПДР не вбачається, при цьому патрульний автомобіль ввімкнувши проблискові маячки зупиняє автомобіль ВАЗ.

У ч.3 ст. 62 Конституції України закріплено, що обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а виклав правовий висновок та зазначив, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Згідно із ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що доказів на спростування заявлених ОСОБА_1 вимог та вказаних у позові обставин, відповідачем суду не надано, доводи позивача про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, відповідач в суді не спростували, доказів на підтвердження порушення ПДР України та вчинення позивачем адміністративного правопорушення відповідачем суду теж не надано, оскаржувана постанова їх не містить.

У ст.245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

За змістом п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи вимоги ч.2 ст.77 КАС України, якими обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладено на відповідача як суб`єкта владних повноважень, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення підлягає задоволенню, оскільки правомірність притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, у виді штрафу в розмірі 425,00 грн. відповідачем належними доказами у суді не доведена.

Враховуючи наведене, суд вважає, що оскаржувана ОСОБА_1 постанова серія ЕНА №3811581 від 07.01.2025 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425,00 грн. підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно позивача закриттю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 9, 72, 73, 77, 90, 139, 205, 242 246, 286 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про скасування постанови серія ЕНА №3811581 від 07.01.2025 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в не автоматичному режимі - задовольнити.

Скасувати постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №3811581 від 07.01.2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 (чотириста двадцять п`ять) грн.

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ознаками правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції в Полтавській області (Код ) на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 06.03.2025 року.

Суддя: Г.М. Гуляєва