Справа № 520/30255/24
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2025-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2025 р. Справа № 520/30255/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25.12.2024, головуючий суддя І інстанції: Ширант А.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 25.12.24 по справі № 520/30255/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду через представника - адвоката Остицького А.О. та просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не виплаті ОСОБА_1 підйомної допомоги відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 22.08.2022 №301 (з адміністративногосподарської діяльності) в сумі 30156,20 гривень, та підйомної допомоги відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 22.10.2022 №401 (з адміністративно-господарської діяльності) в сумі 25887,25 гривень;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підйомну допомогу відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 22.08.2022 №301 (з адміністративно-господарської діяльності) в сумі 30156,20 гривень, та підйомну допомогу відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 22.10.2022 №401 (з адміністративно-господарської діяльності) в сумі 25887,25 гривень.

Позов обґрунтовується тим, що фактично зазначені суми підйомної допомоги позивачу виплачені не були, а тому звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25.12.2024 року позовну заяву повернуто позивачу.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25.12.2024 року про повернення його позовної заяви, та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що юридично значущими обставинами для правильного застосування судом наслідків пропуску строку зазначених у ч. 1 ст. 123 КАС України в даному випадку є наступні обставини: встановлено факт порушення прав особи; встановлено дату коли саме сталось порушення прав особи та дату коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Вказує, що позовна заява та матеріали справи свідчать, що порушення прав позивача відбулось з боку відповідача у вигляді бездіяльності, яка полягає у невчиненні дій, а саме у не нарахуванні та не виплаті позивачу сум грошового забезпечення у належному розмірі. Бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це триваюче правопорушення, пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи (наприклад, неприйняття рішення за заявою особи, ненадання допомоги працівниками міліції, неоприлюднення нормативно-правового акта тощо).

Суд помилково зазначає, що позивач незгоден із сумою, яку одержав у порядку ст.116 КЗпП України при звільненні у червні 2023 року, а тому звернувся до суду із даним позовом. Позивач не згоден із фактичною не виплатою йому підйомної допомоги, під час проходження служби у відповідача, яку наказами командира військової частини НОМЕР_1 було встановлено виплатити позивачу. Тобто позивач оскаржує протиправну бездіяльність відповідача яка полягає не у не виплаті позивачу сум грошового забезпечення при звільненні зі служби як стверджує суддя, а у не виплаті позивачу сум грошового забезпечення під час проходження служби у відповідача.

Апелянт стверджує, що в спірному випадку позивач звернувся з цим позовом до суду про нарахування та виплату сум грошового забезпечення за період з 15.01.2022 по 16.04.2022, з 14.09.2022 по 01.04.2023 тобто з позовом про виплату всіх належних йому сум грошового забезпечення за період який розпочався до 19.07.2022, який не був обмежений строком звернення до суду.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду щодо застосування вказаної вище норми права щодо строку звернення до суду в подібних правовідносинах (щодо виплати всіх сум грошового забезпечення за період, що мав місце до 19.07.2022), викладеній в постанові від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21 та в постанові від 06.04.2023 у справі №260/3564/22.

Оскільки спірні правовідносини, що є предметом розгляду зазначеної справи виникли до набуття чинності Закону України від 01.07.2022р. №2352-IX, то на думку позивача, застосуванню підлягає норма ст. 233 КЗпП, яка була чинна до внесення змін зазначеним Законом. Проте судом зазначені обставини та висновки Верховного Суду не враховані.

Таким чином, як вважає апелянт, зазначене рішення підлягає скасуванню із направленням до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву до Другого апеляційного адміністративного суду на апеляційну скаргу позивача.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про повернення позивачу позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивач знав або повинен був знати про порушення свого права у 2023 році, та враховуючи зміну редакції ст. 233 КЗпП України та дію карантину до 30.06.2023 мав право звернутися до суду протягом трьох місяців з дати закінчення карантину в Україні, пов`язаного з COVID-19, тобто до 30.09.2023 з тими позовними вимогами, право на які в нього виникло до вказаного часу.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У справі, що розглядається, позивач 31.10.2024 звернувся до суду з позовом, предметом якого є визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не виплаті ОСОБА_1 підйомної допомоги відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 22.08.2022 №301 (з адміністративногосподарської діяльності) в сумі 30156,20 гривень, та підйомної допомоги відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 22.10.2022 №401 (з адміністративно-господарської діяльності) в сумі 25887,25 гривень та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підйомну допомогу відповідно до вказаних наказів.

Положення статті 122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту).

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15.10.2013 № 8-рп/2013 та № 9-рп/2013.

Так, у Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям "грошова винагорода", "одноразова грошова допомога при звільненні", "оплата праці" і "заробітна плата", які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 18 Закону України від 05.10.2000 №2017-III "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Згідно з частинами першою та другою статті 19 Закону № 2017-III виключно законами України визначаються, зокрема, величина порогу індексації грошових доходів громадян. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

За приписами статті 2 Закону України від 03.07.1991 № 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, виходив з того, що на спірні правовідносини поширюється тримісячний строк звернення до суду, встановлений частиною другою 233 КЗпП України (у редакції, чинній після змін, внесених згідно із Законом № 2352-IX), і підстави для його поновлення відсутні.

Так, Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 13.05.1997 № 1-зп, від 05.04.2001 № 3-рп/2001), Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі № 260/3564/22 (адміністративне провадження № Пз/990/4/22) дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX) тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 11 січня 2022 року № 19 позивача призначено на посаду начальника штабу - першого заступника командира кадру управління військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 . У зв`язку із призначенням на посаду позивач переїхав за новим місцем служби у АДРЕСА_1 .

Позивач проходив дійсну військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника штабу першого заступника командира Військової частини НОМЕР_1 з 15.01.2022 по 16.04.2022.

Крім того, наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 13.09.2022 №297 начальника інформаційно-аналітичного відділення оперативного відділу штабу, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 06 вересня 2022 року №178 на посаду заступника начальника штабу Військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби - АДРЕСА_1 . З 13 вересня 2022 року виключити із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, з котлового забезпечення з 14 вересня 2022 року. У зв`язку із призначенням на посаду позивач переїхав за новим місцем служби у АДРЕСА_1 .

Таким чином, позивач також проходив дійсну військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника начальника штабу з 14.09.2022 по 01.04.2023.

Отже часовий проміжок, за який позивачу наказами Військової частини НОМЕР_1 встановлена виплата підйомної допомоги охоплює два спірних періоди, а саме:

- з 15.01.2022 до 16.04.2022 (наказ Військової частини НОМЕР_1 №301 від 22.08.2022);

- з 14.09.2022 до 01.04.2023 (наказ Військової частини НОМЕР_1 №401 від 22.10.2022),

які підпадають під дію частини першої статті 233 КЗпП України, як до 19.07.2022 так і в редакції Закону № 2352-IX від 01 липня 2022 року, яка почала діяти лише з 19 липня 2022 року.

Слід зазначити, що згідно з пунктом 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

Таким чином, лише з 01.07.2023 року встановлені законодавчо обмеження щодо застосування строків, визначених ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не дослідив належним чином вказані позивачем обставини та не встановив з достовірністю дату коли саме сталось порушення прав особи та дату коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав і помилково застосував до всіх спірних правовідносин (з 15.01.2022 до 16.04.2022 та з 14.09.2022 до 01.04.2023) редакцію частини другої статті 233 КЗпП України чинну з 19.07.2022, оскільки право позивача на звернення до суду із цим позовом, відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022), не обмежене будь-яким строком.

Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 19.01.2023 по справі № 460/17052/21, від 27.04.2023 по справі № 300/4201/22, від 20.11.2023 по справі № 160/5468/23, від 24.04.2024 по справі № 580/4684/22.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність передбачених п. 1 та п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України підстав для повернення позовної заяви.

Відповідно до вимог ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Підсумовуючи вищевикладене з урахуванням встановлених обставин у справі, колегія суддів вважає, що ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 25.12.2024 по справі № 520/30255/24 прийнята при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванні норм процесуального права, а тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 312 КАС України підлягає скасуванню з направленням до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25.12.2024 по справі № 520/30255/24 - скасувати.

Адміністративну справу № 520/30255/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк