Справа № 380/20190/24
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2025 року м. Львівсправа № 380/20190/24

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (відповідач), в якому просить:

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови мені, ОСОБА_1 , у призначенні пенсії протиправними та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії по особовому рахунку № НОМЕР_1 від 23 серпня 2024 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати мені, ОСОБА_1 , до страхового стажу періоди роботи з 01 січня 1992 року по 10 квітня 1992 року у кооперативі «Вахтовик», з 12 березня 1995 року по 01 жовтня 1998 року у ТОВ «Співдружність» «Радужний», з 20 жовтня 1998 року по 25 січня 2007 року у ТОВ СП «КАТКОНАФТА», з 17 квітня 2007 року по 21 лютого 2012 року у ВАТ «Білоруське УПНП і КРС» на підставі записів трудової книжки НОМЕР_2 , дата заповнення 05 липня 1981 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити ОСОБА_1 розрахунок суми пенсії з врахуванням заробітної плати на підставі довідки про заробітну плату № 152 від 08 травня 2015 року, виданої ВАТ «Багатопрофільна компанія Діловий центр «Аганнафтогазгеологія», довідки № 01-39-ВНГ-907 від 25 травня 2015 року, виданої ВАТ «Варйоганнафтогаз», та довідки № 739 від 21 травня 2007 року, виданої ТОВ СП «КАТКОНАФТА»;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору;

- справу розглянути без участі позивача в порядку спрощеного позовного провадження за наявними доказами в матеріалах справи.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що, маючи необхідні вік та страховий стаж, 15 серпня 2024 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою та документами про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 23 серпня 2024 року № 29 (далі також оскаржуване/спірне рішення) позивачу відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю у нього необхідного страхового стажу. Так, за доданими документами до страхового стажу позивача не зараховано такі періоди його роботи: з 01 січня 1992 року по 10 квітня 1992 року, з 12 березня 1995 року по 01 жовтня 1998 року, з 20 жовтня 1998 року по 31 грудня 2003 року, оскільки з 01 січня 2023 року Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі також Угода від 13 березня 1992 року), а тому підстави для зарахування періодів роботи на території Російської Федерації після 31 грудня 1991 року відсутні. Крім того, як слідує зі змісту Розрахунку страхового стажу до страхового стажу не зараховано також періоди роботи позивача з 01 січня 2004 року по 25 січня 2007 року, з 17 квітня 2004 року по 21 лютого 2012 року.

Позивач не погоджується із такими діями та рішенням відповідача, вважає їх протиправними, позаяк на підставі пункту 2 статті 13 Угоди від 13 березня 1992 року пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із неї держави-учасниці, на території якої вони проживають. Тож припинення участі Російської Федерації в Угоді від 13 березня 1992 року, так само як і постанова Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж він набув до ухвалення відповідних рішень. Жодних зауважень до спірних періодів роботи відповідач не мав. Записи у трудовій книжці позивача про спірні періоди роботи містять посилання на відповідні документи, на основі яких вони вчинені (накази), та не мають помилок, неточностей, підтирань чи виправлень, а тому не викликають сумнівів. Надані позивачем первинні документи не можуть піддаватися сумніву та позбавляти його права на отримання пенсії з тих лише міркувань, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України припинено співробітництво з країною-агресором. Така позиція відповідача суперечить принципу верховенства права та є несправедливою.

Також позивач зазначає, що оскільки відповідно до Угоди від 13 березня 1992 року врахуванню підлягає заробіток за періоди роботи, які зараховуються до страхового стажу, то він має право на обчислення пенсії з урахуванням заробітної плати на підставі довідки про заробітну плату № 152 від 08 травня 2015 року, виданої ВАТ «Багатопрофільна компанія Діловий центр «Аганнафтогазгеологія», довідки № 01-39-ВНГ-907 від 25 травня 2015 року, виданої ВАТ «Варйоганнафтогаз», та довідки № 739 від 21 травня 2007 року, виданої ТОВ СП «КАТКОНАФТА».

У зв`язку з наведеним для захисту свого порушеного права позивач звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що з 01 січня 2023 року Російська Федерація припинила участь в Угоді від 13 березня 1992 року. Україна вийшла з цієї Угоди та зазначений міжнародний договір припинив свою дію для України 19 червня 2023 року.

01 грудня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі також Закон № 2783), який набув чинності 23 грудня 2022 року. Цей закон передбачає зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (далі також Конвенція), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР (далі також Протокол), у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь, а також вихід з них.

За інформацією Міністерства закордонних справ України дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року і Протоколу до неї у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь зупинено з 27 грудня 2022 року.

З дати зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року і Протоколу до неї у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, під час їх пред`явлення на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, яка залишається чинною у відносинах України з Російською Федерацією та Республікою Білорусь. Отже, для цілей прийняття документа, складеного в Російській Федерації та Республіці Білорусь, для звільнення його від процедури консульської легалізації, цей документ повинен містити апостиль або бути скріпленим з апостилем.

Зважаючи на викладене, відповідач уважає, що періоди роботи позивача з 01 січня 1992 року по 10 квітня 1992 року, з 12 березня 1995 року по 01 жовтня 1998 року, з 20 жовтня 1998 року по 31 грудня 2003 року, з 01 січня 2004 року по 25 січня 2007 року, з 17 квітня 2004 року по 21 лютого 2012 року згідно із записами у трудовій книжці позивача правомірно не зараховані до його страхового стажу, тож заявлені позовні вимоги є безпідставними.

З огляду на вказане просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 01 жовтня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

15 серпня 2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою та необхідними документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 23 серпня 2024 року № 29 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058 у зв`язку з відсутністю у нього необхідного страхового стажу.

У цьому рішенні зазначено, що вік заявника становить 60 років 01 місяць 24 дні; страховий стаж становить 16 років 02 місяці 01 день. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 01 січня 1992 року по 10 квітня 1992 року, з 12 березня 1995 року по 01 жовтня 1998 року та з 20 жовтня 1998 року по 31 грудня 2003 року згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_2 , оскільки 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», відповідно до якого зупинено у відносинах, зокрема з Російською Федерацією дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР. Документи, необхідні для призначення пенсії, зокрема про стаж роботи до 31 грудня 1991 року, уточнюючі довідки про пільговий характер роботи, про навчання про цивільний стан особи та інші документи враховуються під час призначення пенсії у разі проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений, передбаченого статтею 4 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05 жовтня 1961 року.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, уважаючи його протиправним, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 23 серпня 2024 року № 29 про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до Закону № 1058.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За змістом частин першої, другої статті 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 9 Закону № 1058 відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком.

Згідно із частиною першою статті 26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Частинами першою - третьою статті 24 Закону № 1058 визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом першим частини четвертої статті 24 Закону № 1058 визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

До набрання чинності Законом № 1058 (01 січня 2004 року) види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначалися Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788).

Так, відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 квітня 2014 року № 13-1) затверджено подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Порядок № 22-1), який визначає, зокрема перелік документів, необхідних для призначення пенсії.

За змістом положень пункту 2.1 розділу ІІ Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).

Особи, яким пенсія призначається відповідно до міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення, надають документи про стаж, передбачені Порядком підтвердження наявного трудового стажу, а за періоди роботи після 01 січня 2004 року додатково надається інформація, отримана органами, що призначають пенсію, від відповідних фондів держав-учасниць міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення (в довільній формі) про сплату страхових внесків.

За змістом статті 62 Закону № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми закону постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з абзацами першим, другим пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Абзацом першим пункту 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм вказує, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У разі її відсутності, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, зокрема, довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17, від 16 травня 2019 року у справі № 161/17658/16-а, від 27 лютого 2020 року у справі № 577/2688/17, від 31 березня 2020 року у справі № 446/656/17, від 21 травня 2020 року у справі № 550/927/17, від 18 листопада 2022 року у справі № 560/3734/22.

Суд встановив, що до заяви від 15 серпня 2024 року про призначення пенсії за віком позивач додав трудову книжку серії НОМЕР_2 від 05 липня 1981 року, зі змісту якої видно, що у спірні у цій справі періоди позивач працював:

- з 01 січня 1992 року по 10 квітня 1992 року у кооперативі «ВАХТОВИК»;

- з 12 березня 1995 року по 01 жовтня 1998 року у ТОВ «Содружество Радужний»;

- з 20 жовтня 1998 року по 31 грудня 2003 року та з 01 січня 2004 року по 25 січня 2007 року у ТОВ СП «КАТКОНЕФТЬ»;

- з 17 квітня 2004 року по 21 лютого 2012 року у ВАТ «БЕЛОРУССКОЕ «УПНП И КРС».

Утім оскаржуваним рішенням відповідач не зарахував періоди роботи позивача з 01 січня 1992 року по 10 квітня 1992 року, з 12 березня 1995 року по 01 жовтня 1998 року та з 20 жовтня 1998 року по 31 грудня 2003 року до страхового стажу, мотивувавши це тим, що 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон № 2783, відповідно до якого зупинено у відносинах, зокрема з Російською Федерацією дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР.

Крім того, як слідує зі змісту Розрахунку страхового стажу форми РС-право (алгоритм розрахунку пенсія за віком), доданого до спірного рішення, до страхового стажу позивача не зараховано також періоди його роботи з 01 січня 2004 року по 25 січня 2007 року та з 17 квітня 2004 року по 21 лютого 2012 року. Утім жодних мотивів незарахування вказаних періодів роботи позивача до страхового стажу спірне рішення відповідача не містить. Лише у відзиві на позовну заяву відповідач пояснює цю обставину набранням чинності 23 грудня 2022 року Законом № 2783.

Оцінюючи правомірність такої поведінки відповідача, суд зазначає таке.

За змістом частини другої статті 4 Закону № 1058, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 5 Угоди від 13 березня 1992 року передбачено, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.

Частинами другою - третьою статті 6 Угоди від 13 березня 1992 року встановлено, що для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

Отже, на громадян України, які працювали на територіях інших держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, які приєднались до вказаної Угоди, розповсюджувалась дія нормативних актів приймаючої держави в галузі пенсійного забезпечення, у тому числі тих, які визначали порядок зарахування трудового стажу, його пільгового обчислення.

На підставі пункту другого статті 13 Угоди від 13 березня 1992 року пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Аналіз вищенаведених норм вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди від 13 березня 1992 року, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються під час встановлення права на пенсію і її обчислення.

Записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 від 05 липня 1981 року, яку було надано пенсійному органу, підтверджено, що позивач у спірні періоди дійсно працював на підприємствах у Російській Федерації.

Водночас постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (далі Постанова № 1328) постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у м. Москві.

Законом України від 01 грудня 2022 року № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», яким зупинено у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, що набрала чинності для України 14 липня 1995 року, зокрема стаття 13 якої допускала прийняття на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення документів, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правової визначеності.

Отже, до набрання чинності Постановою № 1328 Україна як держава-учасниця Угоди від 13 березня 1992 року виконує зобов`язання, взяті згідно з цією Угодою, а тому припинення Російською Федерацією з 01 січня 2023 року участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, не стосується періодів трудової діяльності осіб, що мали місце в період дії вказаної Угоди, тобто до 01 січня 2023 року.

Незарахування стажу роботи чи розмірів заробітної плати в період чинності міжнародної угоди особам, які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами є неприпустимим та порушує конституційні принципи. Так, працюючи за межами України, особа мала легітимні очікування щодо її пенсійного забезпечення. За наявності чинних у період роботи особи положень Угоди від 13 березня 1992 року, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні періодів роботи до страхового стажу.

Варто зауважити, що відповідно до частини першої статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до Конвенції звільняє учасників договору від усякого зобов`язання виконувати договір у майбутньому та не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення.

Стосовно доводів відповідача про необхідність легалізації (проставлення апостиля) документів, необхідних для призначення пенсії, суд зазначає таке.

04 лютого 2023 року Кабінет Міністрів України видав постанову № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» (далі також Постанова № 107), якою передбачено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування, документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймаються на території України без спеціального посвідчення.

Зважаючи на той факт, що станом на 24 лютого 2022 року Конвенція і Протокол до неї у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь діяли, і виготовлені або засвідчені там документи приймалися на території України без спеціального посвідчення, з виданням Постанови № 107 документи цих держав і надалі приймаються на території України без спеціального посвідчення, але лише під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.

Після припинення воєнного стану в Україні та закінчення строку 6 місяців після його припинення передбачається проставлення апостиля, що випливає з наведеного вище.

Водночас Україна залишається учасницею іншого міжнародного договору, а саме Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, про яку йде мова у спірному рішенні. Російська Федерація та Республіка Білорусь також залишаються учасницями цієї Конвенції. Зазначена Конвенція передбачає проставлення апостиля, якщо угода між двома чи декількома договірними державами не відміняють чи не спрощують дану формальну процедуру або не звільняють сам документ від легалізації (стаття 2.3 цієї Конвенції).

Вказана Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави.

Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

З огляду на вказане доводи відповідача, зазначені в оскаржуваному рішенні, а також у відзиві на позовну заяву щодо прийняття Закону № 2783, який набрав чинності 23 грудня 2022 року, не є підставами для відмови в зарахуванні до страхового стажу позивача спірних періодів його роботи, адже такий стаж ним набутий в той час, коли Угода від 13 березня 1992 року була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав-учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав.

Водночас суд зазначає, що за наявності чинних у період роботи позивача положень Угоди від 13 березня 1992 року, які передбачали відповідне право, позивач не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірних періодів роботи до трудового (страхового) стажу.

Отож, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи зараховуються до трудового стажу, а тому суд уважає необґрунтованими доводи відповідача щодо неможливості зарахування до страхового стажу періодів роботи позивача в Російській Федерації з 01 січня 1992 року по 10 квітня 1992 року, з 12 березня 1995 року по 01 жовтня 1998 року, з 20 жовтня 1998 року по 31 грудня 2003 року, з 01 січня 2004 року по 25 січня 2007 року та з 17 квітня 2004 року по 21 лютого 2012 року з огляду на прийняття Верховною Радою Закону № 2783.

Одночасно з цим суд зауважує, що будь-яких інших підстав чи мотивів для неврахування спірних періодів роботи до страхового стажу позивача оскаржуване рішення відповідача не містить.

У аспекті наведеного суд також ураховує, що в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 від 05 липня 1981 року зроблено записи про його прийняття та звільнення з роботи за спірні періоди з посиланням на відповідні накази про прийняття на роботу та про звільнення з роботи. Записи про роботу точні, чіткі, виправлень та закреслень не містять. Записи про звільнення засвідчені підписами уповноваженої особи та скріплені печаткою підприємства.

Жодних зауважень стосовно записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 від 05 липня 1981 року відповідач не навів.

Суд підкреслює, що згідно з частиною третьою статті 44 Закону № 1058 органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, з наведених норм законодавства випливає значний обсяг прав та обов`язків у органів Пенсійного фонду України під час вирішення питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи, заробітної плати для її призначення.

Органи Пенсійного фонду України повинні використовувати всі передбачені законом повноваження задля повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії з урахуванням тих обставин, що склалися.

До того ж позивач як громадянин України наділений правом на відповідний соціальний захист збоку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Також Пенсійний фонд України відповідно до покладених на нього завдань здійснює міжнародне співробітництво, забезпечує виконання зобов`язань, узятих за міжнародними договорами України з питань, що належать до його компетенції (підпункт 13 пункту 4 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 280 від 23 липня 2014 року).

Обов`язок отримання інформації від відповідних фондів держав-учасниць міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення (в довільній формі) про сплату страхових внесків за періоди роботи особи після 01 січня 2004 на підставі приписів Порядку № 22-1 покладається саме на орган, що призначає пенсію. Нездійснення такого обов`язку або неотримання інформації з причин, які не залежать від волі пенсіонера, не є належною підставою для неврахування як стажу роботи за спірні періоди, так і заробітної плати (доходу), отриманої за періоди такої роботи.

Також ненадання/ненадходження інформації щодо відрахованих сум єдиного соціального внеску до відповідного пенсійного фонду не може бути підставою для позбавлення особи права на пенсійне забезпечення та врахування стажу за вказаний час роботи.

Суд також звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Беручи до уваги викладене, суд доходить висновку про те, що відповідач протиправно не зарахував позивачу до його страхового стажу періоди роботи з 01 січня 1992 року по 10 квітня 1992 року у кооперативі «ВАХТОВИК», з 12 березня 1995 року по 01 жовтня 1998 року у ТОВ «Содружество Радужний», з 20 жовтня 1998 року по 25 січня 2007 року у ТОВ СП «КАТКОНЕФТЬ» та з 17 квітня 2004 року по 21 лютого 2012 року у ВАТ «БЕЛОРУССКОЕ «УПНП И КРС», у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про недостатність у позивача страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком, тому оскаржуване рішення належить визнати протиправним та скасувати, а позовну вимогу в цій частині задовольнити.

Оскільки суд встановив, що відповідач протиправно не зарахував позивачу до його страхового стажу періоди роботи з 01 січня 1992 року по 10 квітня 1992 року у кооперативі «ВАХТОВИК», з 12 березня 1995 року по 01 жовтня 1998 року у ТОВ «Содружество Радужний», з 20 жовтня 1998 року по 25 січня 2007 року у ТОВ СП «КАТКОНЕФТЬ» та з 17 квітня 2004 року по 21 лютого 2012 року у ВАТ «БЕЛОРУССКОЕ «УПНП И КРС», то належить зобов`язати відповідача вказані періоди роботи позивача зарахувати до його страхового стажу, а позовну вимогу в цій частині також задовольнити.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в призначенні пенсії, суд зазначає, що оскільки судом встановлені обставини щодо необхідності скасування спірного рішення про відмову в призначенні пенсії, то підстави для визнання відповідних дій відповідача протиправними відсутні, позаяк скасування оскаржуваного рішення є самостійним та достатнім способом для відновлення порушених прав позивача, тож ця позовна вимога задоволенню не підлягає.

Що стосується вимоги про зобов`язання відповідача здійснити позивачу розрахунок суми пенсії з врахуванням заробітної плати на підставі довідки про заробітну плату № 152 від 08 травня 2015 року, виданої ВАТ «Багатопрофільна компанія Діловий центр «Аганнафтогазгеологія», довідки № 01-39-ВНГ-907 від 25 травня 2015 року, виданої ВАТ «Варйоганнафтогаз», та довідки № 739 від 21 травня 2007 року, виданої ТОВ СП «КАТКОНАФТА», суд зазначає таке.

Насамперед суд відзначає, що спірним у цій справі є саме право позивача на отримання пенсії, а не розрахунок її суми, оскільки відповідач, з огляду на розрахований ним обсяг страхового стажу позивача, заперечує проти права позивача на отримання пенсії взагалі.

Зважаючи на це, обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права (зобов`язання відповідача здійснити розрахунок суми пенсії з врахуванням заробітної плати на підставі наданих довідок про заробітну плату) не відповідає змісту вчиненого суб`єктом владних повноважень порушення, отже, є неналежним, а тому не може бути застосований судом у спірних правовідносинах.

Своєю чергою, відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про обрання іншого способу захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово, зокрема у постановах від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 зазначала, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Отже, адміністративний суд не обмежений в обранні способу захисту порушеного права особи, яка звернулася з позовом до суду, а його застосування залежить, зокрема як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Зважаючи на вид та зміст правовідносин, які виникли між сторонами, а також характер вчиненого суб`єктом владних повноважень порушення прав позивача, суд уважає, що в цій справі суду належить вирішити питання саме щодо наявності підстав для призначення позивачу пенсії, а не розрахунку її суми з урахуванням відповідних довідок про заробітну плату, як про це просить позивач.

Суд зазначає, що на момент звернення за призначенням пенсії позивач досяг необхідного віку 60 років.

Страховий стаж позивача з урахуванням періодів, які відповідач не заперечує (16 років 02 місяці 01 день), та з урахуванням тих періодів, які суд зобов`язав відповідача зарахувати до страхового стажу позивача, становить (за простими математичними підрахунками суду) очевидно більше необхідних 31 року.

Отже, у спірній ситуації щодо позивача одночасно виконуються всі умови, необхідні для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058, тому суд з метою належного та ефективного захисту порушеного права позивача вважає за необхідне зобов`язати пенсійний орган призначити таку пенсію позивачу.

Строки призначення пенсії визначає стаття 45 Закону № 1058.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

У цій справі позивач досяг пенсійного віку 21 червня 2024 року, а за призначенням пенсії звернувся 15 серпня 2024 року, тобто не пізніше трьох місяців з дня досягнення пенсійного віку.

Отже, право на отримання пенсії позивач має з 22 червня 2024 року, тобто з дня, що настав за днем досягнення пенсійного віку.

Беручи до уваги викладене, суд зобов`язує відповідача призначити позивачу пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058 з 22 червня 2024 року.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частинами першою, третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом правил статті 139 КАС України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Оскільки позов містить позовні вимоги немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає з урахуванням кількості, а не розміру задоволених/незадоволених позовних вимог.

Отже, поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає сума у розмірі 2422,40 грн.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016) про визнання протиправними дій, скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 23 серпня 2024 року № 29 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 01 січня 1992 року по 10 квітня 1992 року у кооперативі «ВАХТОВИК», з 12 березня 1995 року по 01 жовтня 1998 року у ТОВ «Содружество Радужний», з 20 жовтня 1998 року по 25 січня 2007 року у ТОВ СП «КАТКОНЕФТЬ» та з 17 квітня 2004 року по 21 лютого 2012 року у ВАТ «БЕЛОРУССКОЕ «УПНП И КРС» та призначити йому пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 22 червня 2024 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 2422,40 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 03 березня 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна