Справа № 140/13160/24
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2025-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року ЛуцькСправа № 140/13160/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач1, в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності щодо не звільнення з військової служби за сімейними обставинами, передбаченими п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років);

зобов`язання розглянути рапорт та звільнити з військової служби в зв`язку з сімейними обставинами, передбаченими п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 в даний час перебуває у званні старшого солдата на посаді механік-водій ІНФОРМАЦІЯ_6 в/ч НОМЕР_1 .

Позивач зазначає, що 25.05.2024 звернувся з рапортом до свого безпосереднього командира про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, передбаченими п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ), оскільки на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , 2010 р.н., ОСОБА_3 , 2019 р.н. та ОСОБА_4 , 2009 р.н. Однак даний рапорт не був розглянутий та не вирішений по суті.

Позивач вважає таку бездіяльність відповідача1 протиправною, оскільки на підтвердження обставин, що дають підставу для звільнення з військової служби, він надав нотаріально завірені копії свідоцтв про народження дітей, паспорт та РНОКПП, свідоцтво про шлюб, посвідчення багатодітної родини та судове рішення про усиновлення.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою суду від 18.11.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.33).

Відповідач1 у надісланому на поштову адресу суду відзиві на позов (а.с.35-37) позовні вимоги не визнав та просив відмовити в позові. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що 26.05.2024 рапорт позивача був опрацьований, погоджений військовослужбовцем юридичної служби та був направлений до військової частини НОМЕР_2 з клопотанням командира батальйону в/ч НОМЕР_1 по суті рапорту. Також вказав, що право на звільнення з військової служби військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 командир військової частини НОМЕР_1 не має, а тому рапорт був переданий до військової частини НОМЕР_2 з позитивним клопотанням командира в/ч НОМЕР_1 для прийняття командиром військової частини НОМЕР_2 рішення про звільнення відповідно до наданих повноважень.

Ухвалою суду від 10.02.2025 залучено до участі у справі як співвідповідача військову частину НОМЕР_2 (далі - відповідач2, в/ч НОМЕР_2 ) (а.с.39-40).

Відповідач2 у поданому через систему Електронний суд відзиві на позов (а.с.45-47) позовні вимоги не визнав та вказав, що в/ч НОМЕР_2 було отримано рапорт про звільнення з військової служби старшого солдата ОСОБА_1 (без дати) та зареєстровано у в/ч НОМЕР_2 22.06.2024 за вхідним №19679.

22.06.2024 за результатами розгляду рапорту позивача командиром в/ч НОМЕР_2 було відмовлено (без реалізації) у звільненні з військової служби ОСОБА_1 та на даному рапорті була накладена відповідна резолюція, як це передбачено Інструкцією з діловодства у Збройних Силах України, затвердженою наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31 січня 2024 №40 (далі - Інструкція №40).

Зазначає, що про результати розгляду вищевказаного рапорту позивача в/ч НОМЕР_2 було повідомлено уповноваженого представника в/ч НОМЕР_1 , де проходить позивач військову службу.

Звертає увагу суду, що позивачем не було долучено до матеріалів позовної заяви жодних належних доказів, з яких можна дійти висновку, що він звертався до посадових осіб в/ч НОМЕР_2 щодо надання йому інформації за результатами розгляду рапорта та підстав, які слугували відмовою у його звільненні з військової служби, однак така інформація в/ч НОМЕР_2 не була надана йому, що у свою чергу можна розцінювати як протиправна поведінка.

З наведених підстав в/ч НОМЕР_2 просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Інші заяви по суті справи не надходили.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 з 26.02.2022, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_2 від 17.05.2022 №1605 (а.с.21). Позивач перебуває в званні старший солдат на посаді механіка-водія ІНФОРМАЦІЯ_6 військової частини НОМЕР_1 .

25.05.2024 позивач звернувся до в/ч НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ (перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років) (а.с.22, 50), до якого долучив документи на 21 аркуші.

Вважаючи бездіяльність відповідача1 у не розгляді рапорту протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а томупід час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в період дії воєнного стану.

Закон №2232-XII (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною першою статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частинами другою, четвертою статті 2 Закону України №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Статтею 26 Закону №2232-ХІІ визначені підстави звільнення з військової служби.

Так, з 18.05.2024 діє нова редакція статті 26 Закону №2232-ХІІ, згідно з абзацом п`ятим пункту 3 частини дванадцятої якої військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану:

перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Отже, виходячи з вищезазначених норм, правовою підставою для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану є перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. При цьому право військового на звільнення з військової служби не перебуває у залежності від того, чи є він батьком таких дітей (тобто від батьківства), оскільки вирішальне значення має саме факт перебування дітей (трьох і більше дітей віком до 18 років) на його утриманні.

Відповідно до абзацу 6 постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» (далі - Постанова №413) військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема, наявність у особи рядового чи начальницького складу трьох і більше дітей.

Як передбачено пунктом 14.10 Розділу XIV «Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період» Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення з військової служби, у порядку, визначеному пунктом 242 Положення, та направлення їх на військовий облік до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання.

Отже, наслідком подання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту із зазначенням її підстави.

Суд встановив, що у рапорті про звільнення з військової служби позивач вказав підставу звільнення - перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей (а.с.22, 50).

Розглядаючи рапорт, в/ч НОМЕР_1 скерувала його за належністю до в/ч НОМЕР_2 з клопотанням командира в/ч НОМЕР_1 по суті рапорту (а.с.50).

Рапорт позивача про звільнення розглянутий посадовою особою в/ч НОМЕР_2 шляхом накладення резолюції такого змісту: «без реалізації, дітей треба захищати».

Вирішуючи питання наявності/відсутності правових підстав для звільнення позивача з військової служби згідно з вимогами абзацу п`ятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, суд зазначає наступне.

Частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 №2402-III (далі - Закон №2402-III) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною першою статті 121 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Водночас, згідно зі статтями 133-134 СК України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 217 СК України усиновлення дитини здійснюється за вільною згодою її батьків. Письмова згода батьків на усиновлення засвідчується нотаріусом. Мати, батько дитини мають право відкликати свою згоду на усиновлення до набрання чинності рішенням суду про усиновлення.

Частиною другою статті 231 СК України визначено, якщо усиновлювач записується батьком дитини, відповідно змінюється по батькові дитини.

На підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

За правилами, визначеними у частині першій статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з вимогами частини другої статті 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Судом встановлено, що позивач до рапорту про звільнення долучав документи на 21 аркуші, що не заперечується сторонами, які підтверджують наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є чоловіком ОСОБА_5 (дівоче прізвище ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим 03.08.2018 Виконавчим комітетом Воютинської сільської ради Луцького району Волинської області (а.с.17).

У шлюбі з ОСОБА_5 у позивача народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 (а.с.14).

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що дружиною позивача, ОСОБА_5 , у попередньому шлюбі було народжено 2 дітей, які на даний час є неповнолітніми: син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.04.2024 слідує, що позивача визнано усиновлювачем ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та внесено зміни в актовий запис про народження останніх, вказавши батьком дітей ОСОБА_1 та змінено прізвище та по батькові цих дітей (а.с.19-20).

На підставі рішення суду повторно видані Виконавчим комітетом Нововижвівської сільської ради Старовижівського району Волинської області свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 та НОМЕР_6 , у яких прізвище дітей записано ОСОБА_9 , по батькові записано ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а батьком записано ОСОБА_1 .

Відтак, з долучених до рапорту про звільнення документів, а саме: з нотаріально завірених свідоцтв про народження серії НОМЕР_6 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 слідує, що ОСОБА_1 є батьком трьох неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.13-15).

Матеріали адміністративної справи не містять рішення суду, згідно з яким позивача звільнено від обов`язку утримувати своїх дітей.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що обставини перебування на утриманні позивача трьох дітей віком до 18 років знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, отже позивач має право на звільнення з військової служби на підставі абзацу п`ятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ за умови відсутності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Вирішуючи спір, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 2.1.6. Інструкції №40 рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Пунктом 2.7.14. Інструкції №40 визначено, що резолюція є основною формою реалізації управлінських доручень, яка передбачає постановку конкретного завдання, визначення його предмета, мети, строку та відповідальної за виконання особи.

При цьому, відповідно до пункту 2.1.6. Інструкції №40 у Збройних Силах України створюються такі види документів: наказ, директива, розпорядження, бойовий наказ, бойове розпорядження, окреме доручення (доручення), рішення, протокол, положення, постанова, інструкція, історичний формуляр, формуляр, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, протокол, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток, обхідний лист та інші документи, розроблені в установленому порядку.

Отже, виходячи з положень, закріплених у Інструкції №40, слід дійти висновку, що накладена на рапорті резолюція не є рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду рапорту військовослужбовця, оскільки в даному випадку належним результатом розгляду рапорту може слугувати наказ про звільнення з військової служби або письмове повідомлення військовослужбовця про відмову у прийнятті наказу про звільнення з військової служби, з посиланням на акти законодавства та з роз`ясненням порядку оскарження такої відмови.

Відповідач2, зазначаючи у відзиві про те, що рапорт ОСОБА_1 розглянутий та у звільненні з військової служби відмовлено, не вказує, з яких підстав прийнято рішення про відмову у задоволенні рапорту, не надає суду доказів належного повідомлення позивача про результати розгляду його рапорту, що в свою чергу свідчить про те, що рапорт позивача належним чином не розглянутий.

Викладені у відзиві доводи військової частини НОМЕР_2 про те, що позивач пропустив строк звернення до суду, суд відхиляє, адже доказів належного розгляду рапорту та повідомлення позивача про результати його розгляду відповідач2 не надав.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 5 Кодексу адміністративного України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

При цьому Верховний Суд неодноразово зазначав, що одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

При цьому, суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади (постанови Верховного Суду від 30.01.2020 у справі №599/1422/16-а, від 15.12.2021 у справі №1840/2970/18).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, командування в/ч НОМЕР_2 не розглянуло належним чином рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби та не повідомило позивача про результати його розгляду, отже допустило бездіяльність щодо неприйняття рішення за результатом розгляду його рапорту, у зв`язку з чим бездіяльність в/ч НОМЕР_2 з вищенаведених підстав слід визнати протиправною та зобов`язати дану військову частину прийняти рішення за результатом розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби.

Разом з тим, позовні вимоги позивача про зобов`язання звільнити з військової служби наразі є передчасними та фактично такими, що звернуті на майбутнє, адже їх вирішення безпосередньо залежить від результатів розгляду у встановленому порядку поданого позивачем рапорту.

Крім того, позовні вимоги до в/ч НОМЕР_1 заявлені безпідставно, адже командування даної частини не наділене правом звільнення позивача з військової служби.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Як встановлено частиною другою вказаної статті, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З урахуванням встановлених у справі фактичних обставин, наведених вище норм законодавства, та беручи до уваги зібрані та досліджені судом докази в їх сукупності, враховуючи вимоги статті 245 КАС України, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є прийняття судом рішення про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача2 щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби та зобов`язання в/ч НОМЕР_2 прийняти рішення за результатом розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, та про відмову в задоволенні іншої частини позовних вимог.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби через сімейні обставини на підставі абзацу п`ятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення за результатом розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби через сімейні обставини на підставі абзацу п`ятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 );

Відповідач1: військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ).

Відповідач2: військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ).

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій