Справа № 340/7618/24
Суддя: О.В. КРАВЧУК
Дата ухвалення: 2025-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 лютого 2025 року м. Кропивницький Справа № 340/7618/24

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Кравчук О.В. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 (адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

Позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним рішення Військової частини НОМЕР_2 від 31.07.2024 щодо відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 20.02.2024 про звільнення із військової служби;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції Закону від 12.10.2023), а саме у зв`язку з необхідністю догляду за своїми хворими матір`ю та батьком, що підтверджено висновками лікарської консультативної комісії.

В обґрунтування вимог зазначено, що 20.02.2024 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_4 з рапортом про звільнення його з військової служби у зв`язку з необхідністю догляду за своїми хворими батьками. Однак, рішенням Військової частини від 31.07.2024 (оформлене у вигляді напису на звороті листа від 22.70.2024 № 1030) йому було відмовлено. Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним.

Ухвалою судді Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року відкрито провадження у відповідній адміністративній справі; справу вирішено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому заперечує щодо задоволення позову, оскільки під час повторного розгляду рапорту ОСОБА_1 , ним не було надано жодних документів, які підтверджують наявність І чи ІІ групи інвалідності у одного із його батьків та факт відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення одного із його батьків або наявність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії, тому дії військової частини НОМЕР_2 вчинялись винятково у межах повноважень та на підставі чинного на момент спірних правовідносин.

Позивач скерував до суду відповідь на відзив, у якій доводи відповідача заперечив та підтримав раніше заявлені позовні вимоги.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи, додані до них документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і неупереджено оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_4 на посаді солдата гранатометника стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти даної військової частини.

20.02.2024 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_4 з рапортом про звільнення з військової служби, на підставі абзацу 4 пп. «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку з необхідністю догляду за його хворими матір`ю і батьком.

До рапорту позивач надав наступні документи: копія паспортів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , копія свідоцтва про народження заявника; копія довідки №48 ЛКК, виданої ОСОБА_2 , копія довідки ЛКК №45, виданої ОСОБА_3 ; копія акту обстеження житлово-комунальних умов ОСОБА_1 від 29.06.2023; копія довідки Голованівської селищної ради.

Вказаний рапорт був завізований відповідними командирами та погоджений ТВО помічника командира з правової роботи, однак повернутий без належного розгляду та з резолюцією "Підстави для звільнення з військової служби відсутні. Необхідність стороннього догляду за хворими батьками підтверджується відповідним медичним висновком МСЕК для осіб понад 18 років (згідно постанови ПКМУ від 12.06.2023 №413) ПКБ з правової роботи мол. лейт. ост. О. Сіріченко."

Крім того, на супровідному листі від 17.03.2024 №391, яким рапорт позивача направлено по команді, командиром військової частини «не погоджено».

Не погоджуючись з бездіяльністю військової частини, позивач звернувся з вказаними позовними вимогами до суду.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16.07.2024 року по справі № 340/3169/24, яке набрало законної сили 16.08.2024 , адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 щодо не розгляду рапорту про звільнення ОСОБА_1 з військової служби від 20.02.2024 року за п.п "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Зобов`язано військову частину НОМЕР_4 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 20.02.2024 про звільнення з військової служби, відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ за сімейними обставинами та прийняти відповідне рішення (наказ), з урахуванням висновків суду. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення суду супровідним листом за вих.№1030 від 22.07.2024 військовою частиною НОМЕР_4 на адресу військової частини НОМЕР_2 направлено пакет документів щодо звільнення у запас солдата ОСОБА_1 за пп. "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". На копії супровідного листа від 22.07.2024 за №1030 міститься допис «Не погоджено. Обґрунтування на звороті. 31.07.2024». На звороті супровідного листа вказано, що «рапорт не погоджено. Вказано, що військовослужбовець не надав підтверджень наявності у одного зі своїх батьків інвалідності І чи ІІ групи та відсутності інших осіб першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати такий догляд»

Вважаючи рішення Військової частини від 31.07.2024 (оформлене у вигляді напису на звороті листа від 22.70.2024 № 1030) протиправним та таким, що підлягає скасуванню позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Згідно з частиною 1, 2 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

У силу вимог статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Надалі, воєнний стан був неодноразово безперервно продовжений і триває на час розгляду цієї справи.

Отже, під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в умовах воєнного стану.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною 1 статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із частиною 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частиною 6 статті 2 Закону № 2232-XII передбачено зокрема такий вид військової служби, як військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Пунктом 12 частини 1 статті 1 Закону України "Про оборону України" визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З матеріалів справи видно, що позивач призваний на військову службу під час мобілізації. Проходить військову службу позивач у військовій частині НОМЕР_4 , яка входить до складу військової частини НОМЕР_2 .

У зв`язку з необхідністю постійного догляду за хворими матір`ю та батьком, позивач виявив своє бажання припинити проходити військову службу та подав 20 лютого 2024 року рапорт про звільнення з військової служби, за сімейними обставинами згідно абзацу 4 п.п. г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу а саме у зв`язку з необхідністю догляду за своїми хворими матір`ю та батьком, що підтверджено довідками лікарсько-консультативної комісії (в редакції станом на 20.02.2024).

До рапорту додані такі документи: копія паспортів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , копія свідоцтва про народження заявника; копія довідки №48 ЛКК, виданої ОСОБА_2 , копія довідки ЛКК №45, виданої ОСОБА_3 ; копія акту обстеження житлово-комунальних умов ОСОБА_1 від 29.06.2023; копія довідки Голованівської селищної ради.

На виконання рішення суду по справі 340/3169/24 відповідач розглянув рапорт позивача військовою частиною НОМЕР_4 на адресу військової частини НОМЕР_2 направлено пакет документів щодо звільнення у запас солдата ОСОБА_1 за пп. "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". На копії супровідного листа від 22.07.2024 за №1030 міститься допис «Не погоджено. Обґрунтування на звороті. 31.07.2024». На звороті супровідного листа вказано, «рапорт не погоджено». Вказано, що військовослужбовець не надав підтверджень наявності у одного зі своїх батьків інвалідності І чи ІІ групи та відсутності інших осіб першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати такий догляд» .

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що під час розгляду рапорту прийняв рішення з урахуванням чинного законодавства та встановлено, що ОСОБА_1 не було надано жодних документів, які підтверджують наявність І чи ІІ групи інвалідності у одного із його батьків та факт відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення одного із його батьків або наявність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії.

На підставі цього та за результатами розгляду матеріалів на звільнення з військової служби ОСОБА_1 було відмовлено.

За результатами повторного розгляду рапорту позивача Військова частина посилається на нову редакцію закону та на нову підставу для звільнення, а саме положення абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу (редакція ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» станом на день розгляду 07.09.2024 року).

Згідно даного положення військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько- консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отже, відповідач при розгляді рапорту позивача 20.02.2024 року, керувався положеннями Закону у редакції сна 20.06.2024 року..

Вирішуючи ці питання, обов`язково необхідно враховувати зміст конституційного принципу незворотності дії закону у часі та негайної дії норми процесуального права, а також аналізувати рішення Конституційного Суду України щодо порядку застосування норми права у часі та вже сформовану практику Верховного Суду із зазначеного питання.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Верховним Судом у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 820/5348/17 було сформовано наступний висновок: «Розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку і процесу законом, що узгоджується з принципом правової визначеності. Тобто, у контексті застосування принципу незворотності дії закону у часі це означає, що у разі, якщо правовідносини стосовно реалізації певного права розпочато у період чинності нормативно-правового акта, за умови, що особа здійснила конкретні дії, що виражають її волевиявлення стосовно реалізації права (звернулась до суб`єкта владних повноважень, подала повний пакет документів тощо), то особа повинна мати можливість закінчити реалізацію відповідного права за тими нормами, що діяли на момент початку реалізації відповідного права, навіть якщо до завершення реалізації права вони втратили чинність.

Дослідивши доводи сторін, суд приходить до висновку, що відповідачем при розгляді рапорту позивача від 20 лютого 2024 року протиправно було застосовано положення Закону в редакції від 20 червня 2024 року, а отже спірне рішення підлягає скасуванню.

Щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції Закону від 12.10.2023), а саме у зв`язку з необхідністю догляду за своїми хворими матір`ю та батьком, що підтверджено висновками лікарської консультативної комісії, суд зазначає таке.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження», суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 року та від 22.01.2020 року у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.08.2022 року у справі №640/22426/20, адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Так, розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання абз. 2 п. 14.10 розділу XIV Інструкції №170, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.

Таким чином, прийняття наказу про звільнення з військової служби є дискреційними повноваженнями військової частини, де проходить службу військовослужбовець.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд не має правових підстав для зобов?язання відповідача до прийняття конкретного рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

Натомість належним способом відновлення порушених прав позивача у спірних правовідносинах є зобов`язання військової частини НОМЕР_2 повторно розглянути рапорт про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції Закону від 12.10.2023) та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, що викладені у цьому рішенні.

Судові витрати щодо сплати судового збору, які підлягали б розподілу на підставі статті 139 КАС України, у справі відсутні. Докази понесення позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу наразі суду не подані.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення Військової частини НОМЕР_2 від 31.07.2024 щодо відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 20.02.2024 року про звільнення із військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 повторно розглянути рапорт про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції Закону від 12.10.2023), а саме у зв`язку з необхідністю догляду за своїми хворими матір`ю та батьком, що підтверджено висновками лікарської консультативної комісії та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, що викладені у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог -відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтями 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржене у 30-денний строк з дня його складення до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Кіровоградського
окружного адміністративного суду О.В. КРАВЧУК