Справа № 320/15694/24
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2025-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Вівдиченко Т.Р., Кучми А.Ю.

за участю секретаря Коренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеконференції, апеляційні скарги Державної податкової служби України та Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И Л А

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Державної податкової служби України, Головного Управління Державної податкової служби у Чернігівській області, в якому просила суд:

- визнати дії Державної податкової служби України з видачі наказу

ДПС від 13.11.2023 №1432-о про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 з 13 листопада 2023 року та наказу ДПС України від 17.11.2023 №1448-о «Про внесення змін до наказу ДПС від 13.11.2023 №1432-о» змінами в наказі від 13.11.2023 №1432-о були «звільнити у перший день після виходу на роботу» замість «звільнити з 13 листопада 2023 року» - протиправними;

- скасувати наказ ДПС від 13.11.2023 №1432-о про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 з 13 листопада 2023 року та наказу ДПС України від 17.11.2023 №1448-о «Про внесення змін до наказу ДПС від 13.11.2023 №1432-о» змінами в наказі від 13.11.2023 №1432-о були «звільнити у перший день після виходу на роботу» замість «звільнити з 13 листопада 2023 року» та поновити ОСОБА_1 на державній службі на посаді начальника Головного управління ДПС у Чернігівській області.

- стягнути з Головного Управління Державної податкової служби у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 січня 2024 року по дату ухвалення судового рішення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2024 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної податкової служби України (, місцезнаходження: 04053, м. Київ, Львівська пл., 8) від 13.11.2023 №1432-о про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 з 13 листопада 2023 року та наказ Державної податкової служби України від 17.11.2023 №1448-о «Про внесення змін до наказу Державної податкової служби України від 13.11.2023 №1432-о» змінами в наказі від 13.11.2023 №1432-о.

Поновлено ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на державній службі на посаді начальника Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області.

Стягнуто з Головного Управління Державної податкової служби у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.01.2024 по 08.11.2024 у сумі 162 834,78 (сто шістдесят дві тисячі вісімсот тридцять чотири) грн 78 коп. з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на посаді начальника Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням Державна податкова служба України та Головне управління Державної податкової служби у Чернігівській області звернулись із апеляційними скаргами, в яких вони просять скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Наказом №967-о від 19.05.2021 головою ДПС України ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Головного управління ДПС у Чернігівській області з 20.05.2021, як переможця конкурсу.

Наказом від 19.06.2023 №484 в.о. голови ДПС України порушено дисциплінарне провадження стосовно ОСОБА_1 .

Наказом в. о. голови ДПС України від 04.08.2023 №15-дс до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з займаної посади державної служби за вчинення нею дисциплінарного проступку, передбаченого п.1 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу» №889-VIII у перший день після виходу на роботу. «Підстава - подання дисциплінарної комісії від 28.07.2023 №864/99-00-02-ДК».

До Позивача засобами електронного зв`язку, а саме на електронну адресу, надійшов лист про надання копії наказу ДПС від 13.11.2023 №1432-о про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 з 13 листопада 2023 року.

В подальшому, на електронну адресу позивача надійшов лист, в якому направили копію наказу ДПС України від 17.11.2023 №1448-о «Про внесення змін до наказу ДПС від 13.11.2023 №1432-о». Змінами в наказі від 13.11.2023 №1432-0 були «звільнити у перший день після виходу на роботу» замість «звільнити з 13 листопада 2023 року».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року у справі №320/28499/23, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2024 року, задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 , визнано протиправним та скасовано наказ Державної податкової служби України від 04 серпня 2023 року №15-дс "Про накладення дисциплінарного стягнення".

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 квітня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2024 року у справі №320/28499/23.

Позивач вважаючи, що вищевказані накази про звільнення та припинення державної служби є незаконними, такими, що порушують її права та законні інтереси, звернулась з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги є частково обґрунтованими.

Відповідачі у своїх скаргах зазначають, що оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права. Їх доводи є аналогічними тим, що були викладені у відзивах на позовну заяву.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянтів безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки апелянти у своїх апеляційних скаргах оскаржують судове рішення в частині задоволення позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з положеннями частини першої та шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби регулюються Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частинами 2, 3 статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом третім частини першої статті 83 Закону №889-VIII визначено, що державна служба припиняється: за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

З огляду на викладене, Законом №889-VIII визначено як дві окремі підстави припинення державної служби, а саме припинення її з ініціативи державного службовця звільнення за власним бажанням та за угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 1 та частини третьої статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), цим Кодексом регулюються трудові відносини всіх працівників, а статтею 4 Кодексу передбачено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Отже, до спірних правовідносин, що виникли у цій справі, крім Закону № 889-VIII, підлягають застосуванню також положення КЗпП України.

Статтями 2, 5-1 КЗпП України закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Пунктом 6 частини першої статті 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Загальні підстави припинення трудового договору передбачені статтею 36 КЗпП України.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, накази Державної податкової служби України від 13.11.2023 №1432-о про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 та від 17.11.2023 №1448-о «Про внесення змін до наказу ДПС від 13.11.2023 №1432-о» були прийняті на підставі наказу Державної податкової служби України від 04 серпня 2023 року №15-дс "Про накладення дисциплінарного стягнення".

В свою чергу, наказом Державної податкової служби України від 04.08.2023 №15-дс Про накладення дисциплінарного стягнення, на підставі наказу ДПС від 19.06.2023 №484 «Про порушення дисциплінарного провадження», доручення в.о. Голови ДПС від 19.06.2023 №106-д (02) до доповідної записки Департаменту забезпечення відомчого контролю від 19.06.2023 №641/99-00-02-03-01-13 Дисциплінарною комісією розгляду дисциплінарних справ Державної податкової служби України проведено дисциплінарне провадження стосовно начальника Головного управління ДПС у Чернігівській області Слотюк Л.М.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2024 року, задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 , визнано протиправним та скасовано наказ Державної податкової служби України від 04 серпня 2023 року №15-дс "Про накладення дисциплінарного стягнення".

Згідно ст. 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до ст. 325 КАС України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 квітня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2024 року у справі №320/28499/23.

Тобто за наслідками касаційного оскарження рішення суду першої та апеляційної інстанції у справі №320/28499/23 скасовані не були.

Враховуючи, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2024 року рішення суду першої інстанції залишено без змін, рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року набрало законної сили 13 березня 2024 року.

Таким чином рішенням суду, яке набрало законної сили визнано протиправним наказ Державної податкової служби України від 04 серпня 2023 року №15-дс "Про накладення дисциплінарного стягнення" на підставі якого відбулось звільнення позивача на підставі п.1 ч. 2 ст. 65 Закону №889-VІІІ - порушення Присяги державного службовця.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність наказу Державної податкової служби України від 13.11.2023 №1432-о про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 з 13 листопада 2023 року та наказ уДержавної податкової служби України від 17.11.2023 №1448-о «Про внесення змін до наказу Державної податкової служби України від 13.11.2023 №1432-о» змінами в наказі від 13.11.2023 №1432-о, у зв`язку із чим вони підлягають скасуванню.

Суд враховує частину першу статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Отже, з викладених норм Конституції України вбачається, що одним із принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права та встановлено, що права і свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 року у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді, як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту у національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 статті 235 та статті 240-1 КЗпП України, тому встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, єдиним можливим рішенням суду є поновлення такого працівника на посаді.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Зазначена норма права вказує на те, що суд, встановивши факт звільнення без законної на те підстави, зобов`язаний поновити працівника на раніше займаній посаді.

Виходячи з викладеного та беручи до уваги те, що Державна податкова служба України звільнила позивача з порушенням порядку, установленого законом, а тому відповідно до положень статті 235 КЗпП України позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого його було звільнено, а саме - на посаді начальника Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області.

Щодо стягнення з Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З довідки Головного Управління Державної податкової служби у Чернігівській області від 22.07.2024 №23/25-01-10-02-06 середньоденна заробітна плата складала 733,49 грн.

Час вимушеного прогулу позивача становить 222 робочих днів.

Таким чином, сума вимушеного прогулу позивача складає 162 834,78 грн. (222 робочих днів х 733,49 грн. середньоденного заробітку) з яких відповідач повинен відрахувати загальнообов`язкові податки та збори.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення позову.

При цьому, проаналізувавши вказані вище та всі інші доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню.

Також, аналізуючи всі доводи учасників справи, судова колегія приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянти не надали до суду належних доказів, що б підтверджували факт незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Державної податкової служби України та Головного управління ДПС у Чернігівській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2024року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Т.Р. Вівдиченко

А.Ю. Кучма

Повне судове рішення складено « 05» березня 2025 року.