Справа № 240/23597/24
Суддя: Леміщак Дмитро Михайлович
Дата ухвалення: 2025-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

05 березня 2025 року м. Житомир справа № 240/23597/24

категорія 108020200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Леміщака Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Ма`рижани Агро» до Київської митниці Державної митної служби України про визнання протиправними та скасування рішення та картки відмови,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ма`рижани Агро" звернулося з позовом до Київської митниці Державної митної служби України про визнання протиправними та скасування рішення від 05.09.2024 №/2024/000135/2 про коригування митної вартості товарів та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 05.09.2024 №/2024/000923, стягнення збитків, завданих понаднормативним використанням контейнерного обладнання.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 позовну заяву залишено без руху.

Після усунення недоліків ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі із призначенням її до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи та дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке.

Позивачем, серед іншого, заявлено позовну вимогу майнового характеру про стягнення 30553,52 грн збитків, завданих понаднормативним використанням контейнерного обладнання.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п. 24 рішення від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що фраза "судом встановленим законом" поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі "Занд проти Австрії" зазначив, що поняття "суд, встановлений законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС Україниюрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Своєю чергою згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб саме у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням владно-управлінських дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.

Таким чином, підставами для визнання протиправним дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/ бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

У даній справі позивач вважає, що через необґрунтовані дії відповідача, які призвели до простою вантажу на митниці, він також поніс додаткові збитки у вигляді компенсації експедитору понаднормативного використання контейнерного обладнання (demurrage) у розмірі 30553,52 грн, що підтверджується рахунком на оплату № 22 від 10.09.2024 до договору організації міжнародних транспортно-експедиційних послуг № 3105-1 від 31.05.2024 та платіжною інструкцією від 17.09.2024 № 1528.

При цьому суд зауважує, що згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

В силу положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

За загальними положеннями, наведеними у статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування або посадовою особою відповідного органу, визначені у статтях 1173, 1174 Цивільного кодексу України, за змістом яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи посадовою особою відповідного органу при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статті 1173 і 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших складових цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірних дій цього органу, наявності шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17, постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 916/978/19).

Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Причинний зв`язок, як обов`язкова умова відповідальності за заподіяні збитки, полягає в тому що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки (пункти 6.15, 6.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 920/715/17).

При цьому, суд зауважує, що згідно з наданим позивачем рахунком на оплату № 22 від 10.09.2024, виданого експедитором ТОВ «Каприкон», під п`ятим порядковим номером вказано «Компенсація понаднормативного використання контейнерного обладнання (demurrage)», також зазначається, що надана одна послуга на суму 30553,52 грн.

Разом із тим, позивачем не деталізовано, про який період та місце простою йдеться та яким чином сформовано саме таку вартість послуг.

Крім того, в наданому договорі організації міжнародних транспортно-експедиційних послуг № 3105-1 від 31.05.2024, укладеного між позивачем та Експедитором ТОВ «Каприкон», вказані умови та ставка оплати за понаднормовий простій автомобіля, однак відсутні ставки щодо оплати за простій контейнера.

Вказані обставини, на переконання суду, є істотними для вирішення спору в цій частині та підлягають аналізу з долученням належних доказів.

При цьому, суд враховує, що відповідач повністю заперечує проти заявленої позовної вимоги, а право на отримання суб`єктом господарювання (платником податків) відшкодування внаслідок порушення його майнових прав органами державної влади і його посадовими особами також гарантоване положеннями інших нормативно-правових актів, як-от Господарського кодексу України, відповідно до ст. 20 якого кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, відшкодування збитків.

Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що розгляд зазначеної позовної вимоги не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки позов у цій частині не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, то наявні правові підстави для закриття провадження.

Відповідно до частини 1 статті 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України від 06.11.1991 № 1798-XII (далі - ГПК України) вказано, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 13 частини 1 статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

Оскільки, спір у даній частині не є публічно-правовим, тому з урахуванням змісту позовних вимог, характеру спірних правовідносин, встановлених обставин, та враховуючи суб`єктний склад учасників спору, суд вважає, що цей спір має вирішуватися в порядку господарського судочинства.

Суд звертає увагу на справи № 908/2434/18, № 926/375/19, № 916/703/19, № 902/463/19, № 916/1149/21, № 914/3165/22, № 910/7240/23, № 904/5610/23 та № 916/2093/24 з аналогічними позовними вимогами, які розглядалися в порядку господарського судочинства.

Зважаючи на характер спірних правовідносин, суд роз`яснює позивачу його право на звернення за захистом порушених прав до господарського суду, з урахуванням вимог, щодо територіальної підсудності встановленої статтями 27-31 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки судом вирішено закрити провадження у справі в цій частині, позивачу підлягає до повернення судовий збір у розмірі 366,64 грн (30553,52 грн х 1.5 % х 0,8).

Тому суд роз`яснює, що позивач має право звернутися до суду в порядку статті 7 «Про судовий збір» № 3674-VI із клопотанням про повернення сплаченої суми судового збору.

Керуючись ст.ст. 4-12,166, 189, 205, 238, 239, 243, 247, 248, 256, 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Закрити провадження у справі в частині стягнення з Київської митниці Державної митної служби України на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Ма`рижани Агро" збитків, завданих понаднормативним використанням контейнерного обладнання.

Роз`яснити право товариства з обмеженою відповідальністю "Ма`рижани Агро" на звернення з позовними вимогами про стягнення збитків, завданих понаднормативним використанням контейнерного обладнання, у порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Суддя Д.М. Леміщак