Справа № 300/3361/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/3361/24 пров. № А/857/26312/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області,

на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року (суддя Микитин Н.М., час ухвалення не вказаний, місце ухвалення м. Івано-Франківськ, дата складання повного рішення не зазначено),

в адміністративній справі №300/3361/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області,

про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,

встановив:

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, в якому просила: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), здійснити перерахунок та виплату підвищення до пенсії відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із розрахунку 50% від мінімальної пенсії за віком, а також у проведенні перерахунку стажу роботи позивача за час перебування у засланні, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, у відповідності до статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення"; 2) зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу підвищення до пенсії згідно з пунктом "г" частини 1 статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, починаючи з 19.03.2023, з урахуванням раніше виплачених сум; 3) зобов`язати відповідача здійснити з 19.03.2023 перерахунок стажу роботи позивача згідно статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 22.10.1947 по 03.11.1956 на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років"; 4) стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому висловив свої заперечуючи проти її задоволення. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо не здійснення перерахунку і виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 відповідно до пункту "г" частини 1 статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за №1788-ХІІ в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком та проведенні перерахунку стажу роботи за час перебування у засланні, як члену сім`ї репресованої особи, яку у подальшому було реабілітовано, відповідно до статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" починаючи з 19.03.2024. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перерахунок і виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 відповідно до пункту "г" частини 1 статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за №1788-ХІІ в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, як члену сім`ї репресованої особи, яку у подальшому було реабілітовано, починаючи з 19.03.2024, урахуваннями виплачених сум. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перерахунок стажу роботи ОСОБА_1 відповідно до статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 19.03.2024 як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 22.10.1947 по 03.11.1956 на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років". В задоволенні решти вимог позову відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 908,40 грн..

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. Вказує апелянт, що кошти на виплату підвищення особі, яка необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована, враховані в Державному бюджеті України у розмірі, визначеному постановою КМУ від 16.07.2008 №654. Бюджетні призначення на виплату підвищень у інших розмірах, ніж у вказаній постанові, не передбачені. На думку апелянта, відсутні підстави для зарахування позивачу до стажу у потрійному розмірі періоду примусового переселення, оскільки в матеріалах електронної пенсійної справи відсутня інформація щодо необґрунтованого притягнення позивача до кримінальної відповідальності, необґрунтовано репресованих і згодом реабілітованих, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні. Щодо зарахування до загального трудового стажу в потрійному розмірі періоду перебування у засланні, скаржник зазначає про те, що матеріали справи не містять доказів, які би вказували, що саме до позивачки була застосована репресія в розумінні норми за ознакою здійснення репресій є факт обвинувачення або призначення покарання особі до 24 серпня 1991 року у формі, визначеній статтею 2 цього Закону, за іншими законодавчими актами СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних республік у складі СРСР, якщо в архівній кримінальній справі такої особи, інших носіях архівної інформації репресивних органів комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, архівних документах, інших документах та матеріалах міститься інформація про те, що таке обвинувачення або покарання було застосовано до особи з класових, національних, політичних, релігійних або соціальних мотивів. Матеріали справи не містять доказів, які би вказували, що саме до позивачки була застосована репресія в розуміння зазначеної норми. Тому вимоги про зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії із зарахуванням до загального трудового стажу в потрійному розмірі періоду перебування у засланні не підлягають до задоволення.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, вважаючи таку безпідставною. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду скасувати в частині відмовити у задоволенні позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів зауважує, що вимоги відзиву позивача на апеляційну скаргу відповідача щодо скасування рішення суду у цій справі в частині відмовити у задоволенні решта позовних вимог, не можуть бути розглянуті, оскільки згідно статті 293 КАС України оскарження судового рішення здійснюється у спосіб подання апеляційної скарги, із дотриманням приписів статей 295-297 КАС України.

Як підтверджується матеріалами справи ухвалою апеляційного суду від 18.11.2024 року апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року в адміністративній справі №300/3361/24 було повернуто скаржнику, у зв`язку із неусуненням недоліків такої апеляційної скарги у встановлений судом строк.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з врахуванням підвищення до пенсії примусово переселених членів сім`ї (реабілітованих) у розмірі 43,52 гривень на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 за №654 "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян", що визнається сторонами.

Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 12.09.1970 з народження прізвище позивача " ОСОБА_2 ", після одруження - " ОСОБА_3 " (а.с.9).

Згідно довідки Управління внутрішніх справ Івано-Франківської області про реабілітацію від 15.07.1992 №3/3-21624, ОСОБА_4 , 1889 р.н., ОСОБА_5 , 1897 р.н., ОСОБА_6 , 1925 р.н., ОСОБА_7 , та з ними неповнолітні ОСОБА_8 , 1932 р.н., ОСОБА_9 , 1937 р.н., ОСОБА_10 , 1940 р.н., ОСОБА_11 , 1945 р.н., в 22.10.1947 року виселені з міста з Старого Лисця, Лисецького району, Станіславської області, на спецпоселення в Карагандинську область з конфіскацією майна. Із спецпоселення ОСОБА_12 звільнена 03.11.1956. На підставі Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" вищезазначені особи реабілітовані повністю в усіх громадянських правах та поверненням конфіскованого майна або його вартості (а.с.10).

Наявне в матеріалах справи посвідчення серії НОМЕР_2 від 28.12.2016 засвідчує, що позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" (а.с.9).

19.03.2024 позивач звернулася до відповідача із заявою здійснити перерахунок та виплату підвищення до пенсії відповідно до пункту "г" частини 1 статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, починаючи з дня звернення (а.с.12).

Відповідач листом від 15.04.2024 за №4054-2671/Д-02/8-0900/24 відмовив позивачу у проведенні перерахунку пенсії з врахуванням надбавки в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано. В спірному випадку Управління посилаючись на те, що до пенсії позивача за віком нараховується надбавка в розмірі 43,52 гривень як членам сімей реабілітованих відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 за №654 "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян", згідно якої громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані проводиться підвищення пенсії в розмірі 54,40 гривень, а членам їх сімей, яких було примусово переселено 43,52 грн. Орган пенсійного забезпечення стверджує, що положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" в частині розмірів надбавок та підвищень з 01.01.2024 не діє (а.с.13).

19.03.2024 позивач також звернулась до відповідача із заявою про здійснення перерахунку стажу роботи згідно статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років" (а.с.14).

ГУ ПФУ в Івано-Франківській області листом від 15.04.2024 № 4056-2670/Д-02/8-0900/24 відмовило у здійсненні перерахунку стажу, посилаючись на те, що ОСОБА_1 належить до категорії осіб "член сім ї реабілітованого" та була примусово виселена, а в матеріалах електронної пенсійної справи відсутня інформація щодо необґрунтовано притягнення її до кримінальної відповідальності, необґрунтовано репресованих і згодом реабілітованих, час перебування під вартою, час перебування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні, тому немає підстав для зарахування до стажу у потрійному розмірі періоду перебування у засланні (а.с.15).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулася до адміністративного суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лишена підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 року №962-XII (далі - Закон №962-XII), дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Статтею 1 Закону №962-XII (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) встановлено, що реабілітованими є, зокрема, особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Статтями 3, 4 Закону №962-XII, у редакції до 05.05.2018, постановлено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями. Поновити реабілітованих в усіх громадських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону №962-XII, у вищевказаній редакції, реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років №2325-VIII від 13.03.2018 внесено ряд суттєвих змін до Закону №962-ХІІ, а також викладено в новій редакції, зокрема, назву закону «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», преамбулу та ст. 1, 3, 6 Закону №962-ХІІ.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбачені Законом №962-ХІІ.

Із порівняльного аналізу редакцій статті 6 вищевказаного Закону слідує, що частина перша статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» із змінами внесеними Законом №2325-VIII передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018.

Відповідно до статті 6 Закону №962-XII, реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №962-XII, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_2 від 28.12.2016.

При дослідженні вказаного посвідчення суд зважає на те, що пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 19.05.2021 за №535 "Деякі питання реалізації Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" затверджено зразок посвідчення реабілітованої особи. Пунктом 2 вказаної постанови Уряду, установлено, що посвідчення реабілітованого, видане до набрання чинності цією постановою за зразком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 24.06.1991 за №48 "Про заходи щодо реалізації Закону Української РСР "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", є дійсним протягом строку його дійсності. А отже, посвідчення серії НОМЕР_2 від 28.12.2016 є дійсним.

Відповідно до пункту "г" частини 1 статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 01.11.1991 року №1788-XII, призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Пунктом 6 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV визначено, що до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом №1788-ХІІ. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Водночас, нормами підпункту 2 пункту 4 Постанови №654 установлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

Стаття 8 Конституції України гарантує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону №1788-ХІІ, який має вищу юридичну силу, а не підпункту 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» №654 від 16.07.2008, зважаючи на те, що остання звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постановах від 09.04.2020 у справі №446/1525/16-а, від 04.03.2020 у справі №446/1566/16-а, від 16.01.2020 у справі №446/1535/16-а, від 24.10.2019 у справі №446/1526/16-а, від 02.10.2019 у справі №446/1542/16-а.

Судом встановлено, що згідно довідки Управління внутрішніх справ Івано-Франківської області про реабілітацію від 15.07.1992 №3/3-21624, ОСОБА_4 , 1889 р.н., ОСОБА_5 , 1897 р.н., ОСОБА_6 , 1925 р.н., ОСОБА_7 , та з ними неповнолітні ОСОБА_8 , 1932 р.н., ОСОБА_9 , 1937 р.н., ОСОБА_10 , 1940 р.н., ОСОБА_11 , 1945 р.н., в 22.10.1947 року виселені з села Старого Лисця, Лисецького району, Станіславської області, на спецпоселення в Карагандинську область з конфіскацією майна. Із спецпоселення ОСОБА_12 звільнена 03.11.1956. На підставі Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" вищезазначені особи реабілітовані повністю в усіх громадянських правах та поверненням конфіскованого майна або його вартості.

Отже, ОСОБА_12 є реабілітовано особою як член сім`ї репресованих осіб і на позивача розповсюджуються права реабілітованих осіб, втім остання не є особисто репресованою особою.

Позивач відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України №654 від 16.07.2008 року отримує підвищення до пенсії в сумі 43,52 грн., що підтверджується листом відповідача за №4054-2671/Д-02/8-0900/24 від 15.04.2024.

Однак, виплата такого розміру підвищення суперечить Закону №1788-XII, який має вищу юридичну силу та звужує права позивача в частині розміру суми, що підлягає виплаті реабілітованим громадянам.

Із врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом "г" частини 1 статті 77 Закону №1788-XII, із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, як член сім`ї репресованої особи, а тому позовні вимоги в цій частині є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині здійснення з 19.03.2024 перерахунок стажу роботи згідно статті 58 Закону України Про пенсійне забезпечення як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 22.10.1947 по 03.11.1956 на підставі Закону №962-XII, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до визначення, яке міститься у статті 1 Закону №962-XII, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Згідно із ч.1 ст.6 Закону №962-XII в редакції з 05.05.2018, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Також статтею 58 Закону №1788-XII в редакції з 05.05.2018 передбачено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач в період з 22.10.1947 по 03.11.1956 перебувала на спецпоселенні в Карагандинській області.

За визначенням статті 1-1 Закону №962-XII, заслання примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Вказані вище нормативні акти не диференціюють осіб, які перебували в засланні, в залежності від їх віку та того чи вони працювали чи ні.

Передбачена ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» пільга є не спеціальним способом обрахування вже набутого особою трудового стажу (як це відбувається при призначенні пенсії на пільгових умовах), а сатисфакцією, яка згідно з метою Закону, зазначеній у ст. 1, визнана державою справедливою за завдану таким особам внаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 шкоду.

На підставі встановленого, період перебування позивача на спецпоселенні з 22.10.1947 по 03.11.1956 підлягає зарахуванню до стажу її роботи у потрійному розмірі, а відтак відповідач протиправно відмовив позивачу у проведенні відповідного перерахунку стажу її роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання).

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про те, що позовні вимоги позивача про зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії із зарахуванням до загального трудового стажу в потрійному розмірі періоду перебування у засланні не підлягають до задоволення.

Отож, переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги відповідача, суд першої інстанції ухвалив вірне рішення про визнання протиправними дії відповідача щодо не здійснення позивачу перерахунку і виплати підвищення до пенсії відповідно до пункту "г" частини 1 статті 77 Закону №1788-ХІІ в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком та проведенні перерахунку стажу роботи за час перебування у засланні, як члену сім`ї репресованої особи, яку у подальшому було реабілітовано, відповідно до статті 58 Закону №1788-ХІІ, починаючи з 19.03.2024, зобов`язавши відповідача здійснити позивачу перерахунок і виплату підвищення до пенсії відповідно до пункту "г" частини 1 статті 77 Закону №1788-ХІІ в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, як члену сім`ї репресованої особи, яку у подальшому було реабілітовано, починаючи з 19.03.2024, урахуваннями виплачених сум, та зобов`язавши відповідача здійснити позивачу перерахунок стажу роботи відповідно до статті 58 Закону №1788-ХІІ з 19.03.2024 як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 22.10.1947 по 03.11.1956 на підставі Закону №962-XII.

При цьому, доводи апелянта (відповідача) не спростовують висновків рішення суду першої інстанції, з урахуванням вищенаведеного.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, рішення суду в оскарженій частині винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року в адміністративній справі №300/3361/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль