Справа № 158/508/25
Суддя: Корецька В. В.
Дата ухвалення: 2025-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 158/508/25
Провадження № 2-а/0158/20/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 березня 2025 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючої судді Корецької В.В.
за участю секретаря Процик Л.В.
позивача ОСОБА_1
представника позивача Максимова А.О.
представника відповідача Сарапіна О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці, в режимі відеоконференції справу за адміністративним позовом громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення за межі території України, -
в с т а н о в и в :
До Ківерцівського районного суду Волинської області надійшов адміністративний позов громадянина російської федерації російської федерації ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Максимов А.О. до Військової частини № НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення за межі території України.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач маючи цілком обгрунтовані побоювання стати жертвою систематичного порушення прав людини в рф, через свою політичну позицію залишив країну свого походження та прибув до України, де звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Поряд з цим, уклав контракт про проходження військової служби в ЗСУ та брав участь в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересу держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України. Після одержання вогнепального осколкового поранення кінцівок, сліпого поранення лівого стегна, з ушкодженням поверхневої стегнової артерії та вени, наявністю стороннього тіла (металевого осколка), наскрізного поранення м`яких тканин лівого передпліччя, вирішив звільнитися з лав ЗСУ.
Зазначає, що рішенням НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 17.09.2024 року вирішено примусово видворити позивача за межі України та рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.09.2024 року останнього затримано з метою його ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.
Вказує, що рішення про його примусове видворення від 17.09.2024 року не відповідає чинному законодавству, оскільки позивач брав участь в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересу держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, подав заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Окрім того, він не може бути видворений чи переданий до країни рф, оскільки його життю або свободі загрожуватиме небезпека за свої політичні переконання.
З врахуванням наведеного просив суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 17.09.2024 року про його примусове видворення за межі України.
Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 20.02.2025 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.
27.02.2025 року від представника відповідача до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній зазначив, що прийняте відповідачем рішення від 17.09.2024 року відносно позивача про примусове видворення за межі України є таким, що вчинено в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому у задоволенні позовних вимог просив відмовити.
28.02.2025 року від представника позивача до суду подано відповідь на відзив, відповідно до якого послався на підстави скасування рішення відповідача, зазначені у позовній заяві та просив їх задовольнити.
Позивач та його представник у судовому засіданні, кожен зокрема, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити.
Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, кожного зокрема, дослідивши усі докази по справі і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд дійшов наступного висновку.
Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 7 ст. 5 КАС України іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що й громадяни та юридичні особи України.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).
Відповідно до пункту 14 статті 1 Закону № 3773-VI нелегальний мігрант, це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
За приписами частини 1 статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.
Статтею 30 Закону №3773- VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Судом встановлено, що позивач громадянин рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 15.09.2024 року був виявлений на території Устилузької ОТГ Володимирського району Волинської області близько 5000 м. до ліній державного кордону та близько 3500 м. до лінії прикордонних інженерних споруджень під час спроби незаконного перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, поза пунктами пропуску через державний кордон України, що підтверджується постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 07.11.2024 року /а.с.29/.
У судовому засіданні встановлено, що у позивача відсутні законні підстави для перебування на території України, відсутні дійсні паспортні документи, а також віза для перетинання державного кордону.
Рішенням відповідача від 17.09.2024 року, вирішено примусово видворити з України громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документ що посвідчує особа паспорт громадянина рф НОМЕР_3 , виданий 18.12.2013 року ФМС23002, строк дії до 18.12.2023 року/а.с.8, 12/.

У судовому засіданні також встановлено, що і не заперечується сторонами по справі, що 28.12.2024 року позивач отримав повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від УДМС в Волинській області, яку на даний час оскаржує у Волинському окружному адміністративному суді.

Надаючи оцінку вказаній обставині, суд звертає увагу, що відповідач скористався своїм правом та виявив бажання набути статусу біженця або ж особи, яка потребує додаткового захисту, шляхом подання відповідної заяви до УДМС України у Волинській області. Однак, враховуючи, що рішення постфактум не виносилась, постає питання про подальшу реалізацію права іноземця та його статус у незавершеній процедурі.

Вказані обставини, на думку суду, свідчать про чітке бажання іноземця щодо співпраці з відповідними органами ДМС задля вирішення питання його легалізації на території України. Враховуючи, що держава Україна є Високою Договірною Стороною, необхідним у питанні міграції є дотримання ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція), відповідно до якої регламентовано право на повагу до приватного і сімейного життя, що включає й право на громадянство та вибір місця проживання.

Поряд з цим, як вбачається із копії військового квитка серії НОМЕР_4 від 12.09.2023 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 , позивач по справі зобов`язання іноземця склав 02.08.2023 року у в/ч НОМЕР_5 та був прийнятий на військову службу за контрактом.

Статтею 31 Закону України №3773-VI встановлено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

З матеріалів справи та з доказів, здобутих у судовому засіданні вбачається, що повернення ОСОБА_1 до країни походження може нести загрозу життю та здоров`ю через його політичні переконання.

Зокрема, позивач через свою політичну позицію залишив країну свого походження та прибув до України, де звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Поряд з цим, уклав контракт про проходження військової служби в ЗСУ та брав участь в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересу держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України. Після одержання вогнепального осколкового поранення кінцівок, сліпого поранення лівого стегна, з ушкодженням поверхневої стегнової артерії та вени, наявністю стороннього тіла (металевого осколка), наскрізного поранення м`яких тканин лівого передпліччя, вирішив звільнитися з лав ЗСУ.

Окрім того, із відеозапису наявного в інтернет-ресурсі «Youtube», за посилання https://www.youtube.com/watch?v=put6898sjyo вбачається, що на російському телеканалі «росія24» показано сюжет про позивача у даній справі, в якому розповідається про його участь в бойових діях в складі ЗСУ та вказано, що останній воював у «терористичному легіоні» проти окупаційних військ рф.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) регламентовано право на повагу до приватного і сімейного життя, що включає й право на громадянство та вибір місця проживання.

Стаття 13 Загальної декларації прав людини регламентує кожній людині право вільно пересуватись і обирати собі місце проживання в межах кожної держави.

Видворення шукача захисту в Україні до країни походження або третьої країни порушує принцип «non-refoulement», що вже неодноразово зазначалося в практиці ЄСПЛ. Положення законодавства Європейського Союзу, в тому числі Шенгенського кодексу про кордони та Директиви 2013/32/ЄС, охоплюють принцип не видворення, гарантований Женевською конвенцією 1951 року, і застосовують його до осіб, які піддаються прикордонній перевірці перед пропуском. на територію держав-членів. Ці положення (i) чітко спрямовані на надання всім шукачам притулку ефективного доступу до належної процедури, за якою їхні заяви про міжнародний захист можуть бути розглянуті; та (ii) зобов`язати державу забезпечити, щоб особам, які подають заяви про міжнародний захист, було дозволено залишатися у відповідній державі до розгляду їхніх заяв.

Відповідно до Шенгенського кодексу кордонів, держава може утриматися від відправки осіб, які бажають отримати міжнародний захист, назад до третьої країни (звідки вони прагнуть в`їхати), якщо вони приймають їхню заяву про міжнародний захист для розгляду відповідними органами. Отже, відмова особам, які бажають отримати міжнародний захист, у в`їзді на територію виходить за межі суворих міжнародно-правових зобов`язань держави-члена Європейського Союзу (M.K. та інші проти Польщі, 2020, §§ 180-182; D.A. та Інші проти Польщі, 2021, §§ 65-67 S.A. проти України, 2022, §§ 19-31)

Так у справі «О.М. і D.S. проти України (18603/12)» із посиланням на Іліас і Ахмед проти Угорщини, Суд встановив наступні загальні принципи для справ, що стосуються видворення шукачів притулку до третіх країн-посередників без оцінки владою держава, яка видворяє, щодо суті заяви про надання притулку: якщо Договірна держава прагне видворити шукача притулку до третьої країни без розгляду запиту про надання притулку по суті, обов`язок держави не наражати особу на реальний ризик поводження всупереч статті 3 звільняється у спосіб, відмінний від того, що відбувається у випадках повернення до країни походження. У першій ситуації головним питанням є адекватність процедури надання притулку в приймаючій третій країні. Хоча держава, яка висилає шукачів притулку до третьої країни, може на законних підставах вирішити не розглядати запити про надання притулку по суті, тому не можна знати, чи загрожує цим особам поводження, що суперечить статті 3, у країні походження, чи вони просто економічні мігранти. потребують захисту. Обов`язком держави, що видворяє, є ретельно вивчити, чи існує реальний ризик того, що шукачу притулку буде відмовлено в доступі в третій країні, що приймає, до адекватної процедури надання притулку, яка захищає його або її від видворення, а саме від бути висланим, прямо чи опосередковано, до країни свого походження без належної оцінки ризиків, з якими він чи вона стикається з точки зору статті 3 Конвенції. Якщо буде встановлено, що існуючі гарантії в цьому відношенні є недостатніми, стаття 3 передбачає обов`язок не висилати шукача притулку до відповідної третьої країни (Ilias and Ahmed v. Hungary [ВП], 2019, §§ 130-138).

Необхідно визначити, чи виконала держава, що висилає, своє процедурне зобов`язання щодо оцінки процедур надання притулку третьої держави, що приймає, необхідно перевірити, чи влада держави, що висилає, ретельно вивчили наявну загальну інформацію про третю країну, що приймає, та її систему надання притулку. належним чином та з власної ініціативи; і чи була заявнику надана достатня можливість переконатися, що приймаюча держава не є безпечною третьою країною в його чи її конкретному випадку. Застосовуючи цей критерій, Суд вказав, що будь-яке припущення про те, що певна країна є «безпечною», якщо на нього покладалися у рішеннях щодо окремого шукача притулку, має бути достатньо підкріплено на початку вищезазначеним аналізом (Ilias and Ahmed проти Угорщини [ВП], 2019, §§139-141, 148 і 152).

Видворення іноземця Договірною державою може призвести до порушення питання за статтею 3 Конвенції, і, таким чином, стосуватися відповідальності цієї держави за Конвенцією, якщо буде доведено наявність суттєвих підстав вважати, що у випадку депортації у країні призначення відповідній особі загрожуватиме поводження, заборонене статтею 3 Конвенції.

Суд має дослідити передбачувані наслідки видачі заявника до запитуючої країни з огляду на загальну ситуацію там та його особисті обставини.

У справах, в яких заявник стверджує, що є членом групи, яка систематично піддається практиці жорстокого поводження, Суд вважає, що захист статті 3 Конвенції починає діяти, коли заявник у випадку необхідності підтверджує на підставі зазначених джерел наявність обґрунтованих причин вважати, що така практика існує, а він входить до складу відповідної групи.

Стаття 3 Конвенції не перешкоджає Договірним державам враховувати існування «альтернативи пошуку притулку всередині країни» під час своєї оцінки твердження особи, що повернення до країни походження реально загрожуватиме їй тим, що її буде піддано поводженню, забороненому цим положенням передумовами врахування альтернативи пошуку притулку всередині країни має бути наявність певних гарантій: особа, яка буде вислана, повинна мати можливість переїхати у відповідний регіон, бути прийнятою там і мати можливість поселитися там. Недотримання цієї передумови може порушити питання за статтею 3 Конвенції.

З врахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що на даний час не прийнято рішення щодо визначення статусу позивача, згідно ч. 8 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також те, що у разі повернення ОСОБА_1 до країни походження - рф, йому як учаснику бойових дій проти окупаційних військ росії в Україні може загрожувати небезпека переслідування, катування, життя тощо, враховуючи оприлюднення сюжету про позивача на російському телеканалі, суд приходить до висновку, що рішення відповідача про примусове видворення позивача від 17.09.2024 року слід скасувати, як таке, що ухвалено без врахування вищевказаних обставин, а в іншій частині позовних вимог відмовити.

Керуючись ст. 9, 72-77, 241, 243-244, 246, 286 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення за межі території України задовольнити частково.

Скасувати рішення Військової частини № НОМЕР_1 від 17.09.2024 року про примусове видворення за межі України громадянина російської федерації ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 246 КАС України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце перебування: АДРЕСА_1 .

Представник позивача адвокат Максимов Антон Олександрович, адреса: м. Львів, вул. Ш. Руставелі, 13, офіс 210.

Відповідач - Військової частини № НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 .

Представники відповідача:

- Весельський Євгеній Леонідович, робоча адреса: м. Луцьк, вул. Стрілецька, 6, Волинської області;

- Сарапін Олег Валентинович, робоча адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька

Повний текст рішення суду виготовлено 05.03.2025 року.