Справа № 420/261/25
Суддя: Бутенко А.В.
Дата ухвалення: 2025-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/261/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі судді Бутенка А.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області (; адреса: 65080, місто Одеса, вулиця Академіка Філатова, 15-А) в частині не вчинення дій щодо звільнення ОСОБА_1 зі служби в Національній поліції України на підставі рапорту про звільнення відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) ЗУ «Про Національну поліцію» з 27.09.2024 у зв`язку зі зміною місця проживання сім`ї за місцем фактичної реєстрації в Київській області з посади заступника командира взводу № 2 роти № 2 БПОП(С) ГУНП в Одеській області;

- скасувати наказ ГУНП в Одеській області від 29.10.2024 № 2757 про заходи дисциплінарного впливу та наказ ГУНП в Одеській області від 28.11.2024 № 1875о/с в частині звільнення ОСОБА_1 за п. 6 ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника командира взводу № 2 роти № 2 БПОП(С) ГУНП в Одеській області;

- про визнання протиправною бездіяльність ГУНП в Одеській області - зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області (; адреса: 65080, місто Одеса, вулиця Академіка Філатова, 15-А) прийняти наказ про звільнення ОСОБА_1 зі служби в Національній поліції України з 27 вересня 2024 року згідно рапорту від 12.09.2024 ОСОБА_1 про звільнення зі служби на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію».

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач подано рапорт про звільнення зі служби в поліції відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію». Проте листом відповідач повідомив про те, що за результатами розгляду поданого рапорту про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, зазначений рапорт про звільнення зі служби в поліції залишено без розгляду, у зв`язку з тим, що в вищевказаному рапорті не зазначено поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення, визначених Постановою № 413.

27.01.2025 року від Головного управління Національної поліції в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву в обґрунтування якого зазначено, що згідно з підпунктом «ж» пункту 63 та підпункту «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі Положення № 114) особи рядового та начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановленням на військовий облік) за власним бажанням за наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. Вичерпний перелік поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян зі служби осіб рядового і начальницького складу, затверджений постановою КМУ від 12 червня 2013 № 413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу». У пункті № 68 Положення № 114 передбачено, що особи рядового начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямо начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт. Зазначаємо, що в рапорті позивача від 12.09.2024 про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням не зазначено, жодної, із поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення, визначених Постановою № 413, з огляду на зазначене позивач, як поліцейський мав подати відповідний рапорт на звільнення зі служби в поліції в передбачений законом спосіб з урахуванням відповідного строку (не менше як три місяці), тобто, не пізніше як за три місяці до дня звільнення. Як висновок, у рапорті ОСОБА_2 про звільнення зі служби за власним бажанням від 12.09.2024 не було зазначено поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення, визначених Постановою № 413. З огляду на, що позивач, як поліцейський мав подати відповідний рапорт на звільнення зі служби в поліції у строк встановлений Положення № 114, а саме: не пізніше як за три місяці до дня звільнення.

27.01.2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій представник підтримав позицію викладену в позовній заяві та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заяви чи клопотання від сторін.

23.01.2025 року до суду від представника Головного управління Національної поліції в Одеській області надійшло клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, яке обґрунтовано тим, що складність даної справи полягає у характері спірних правовідносин та предметі спору, які потребують надання усних пояснень з метою з`ясування всіх обставин.

28.01.2025 року від представника позивача надійшли заперечення на клопотання про розгляд справи № 420/261/25 за правилами загального позовного провадження.

16.01.2025 року від Головного управління Національної поліції в Одеській області надійшло клопотання про залишення частини позовних вимог у справі № 420/261/25 без розгляду.

20.01.2025 року від представника позивача надійшли заперечення на клопотання про залишення частини позовних вимог без розгляду.

22.01.2025 року від Головного управління Національної поліції в Одеській області надійшли додаткові пояснення.

Процесуальні дії, вчинені судом.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 07.01.2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28.01.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Головного управління Національної поліції в Одеській області про розгляд справи № 420/261/25 за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28.01.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Головного управління Національної поліції в Одеській області про залишення частини позовних вимог без розгляду.

Обставини справи.

ОСОБА_1 12.09.2024 року подав до ГУНП в Одеській області рапорт про звільнення зі служби в поліції відповідно до п.7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 27.09.2024 року.

17.09.2024 року УКЗ ГУНП в Одеській області Дуброву Є.В. було направлено відповідь за результатами розгляду поданого рапорту від 12.09.2024 року в якій зазначено, що рапорт про звільнення зі служби в поліції залишено без розгляду у зв`язку з тим, що в рапорті не зазначено поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення, визначених постановою №413.

Позивач вважаючи протиправною бездіяльність щодо не звільнення зі служби в поліції за рапортом від 12.09.2024 року, звернувся до суду з цим позовом.

Джерела права й акти їх застосування.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VІІІ (далі Закон № 580-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 580-VIII Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно зі ст. 3 Закону № 580-VIII у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

У ч. 1 ст. 18 Закону № 580-VIII закріплені обов`язки поліцейського, зокрема: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. (частина 1 ст. 59 Закону № 580-VIII).

За приписами статті 60 Закону №580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Водночас, норми Закону та інші нормативно-правові акти, що регламентують проходження служби в поліції, не визначають, коли поліцейський повинен подати такий рапорт.

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону зазначено, що до приведення законодавства України у відповідність до цього Закону акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить йому.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі Положення № 114).

Пункт 64 Положення №114 передбачає, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік):

а) за віком - при досягненні віку, встановленого цим Положенням. Крім того, за віком можуть бути звільнені особи середнього начальницького складу, які мають вислугу 20 і більше років (у пільговому обчисленні), і яким до досягнення встановленого віку перебування на службі залишилося 3 роки і менше, а за їх бажанням при досягненні цього віку - незалежно від наявності вислуги років;

б) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби в мирний час (у військовий час - обмежено придатними 2-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії;

в) через обмежений стан здоров`я - у разі визнання їх придатними до військової служби поза строєм у мирний час (у військовий час обмежено придатними 1-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії при неможливості використання їх на службі у зв`язку з відсутністю відповідних вакантних посад;

г) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі;

д) через службову невідповідність;

є) за порушення дисципліни;

ж) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків;

з) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації;

и) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України;

і) у зв`язку з непроходженням випробування в період іспитового строку;

ї) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі;

й) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, яким накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, що пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, чи кримінального правопорушення;

к) за угодою сторін;

л) у зв`язку із закінченням строку трудового договору (контракту).

Вичерпний перелік поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 року № 413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» (далі - Постанова № 413).

У пункті 68 Положення № 114 передбачено, що особи рядового начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт.

Згідно з вимогами статті 17 Закон України «Про правовий режим воєнного стану», органи державної влади України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, громадські об`єднання, а також громадяни зобов`язані сприяти діяльності військового командування та військових адміністрацій у запровадженні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану на відповідній території.

Відповідно до пункту 24 частини 1 до статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань: бере участь відповідно до повноважень у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану, зони надзвичайної екологічної ситуації у разі їх введення на всій території України або в окремій місцевості.

Згідно ч. 2 ст. 24 Закону України «Про Національну поліцію», у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості та ч. 4 ст. 24 Закону України «Про Національну поліцію» під час дії воєнного стану поліція особливого призначення в ході відсічі збройної агресії проти України за рішенням військового командування, погодженим з керівником поліції або уповноваженою ним особою, може брати участь в обороні України відповідно до Закону України "Про оборону України" шляхом безпосереднього ведення бойових дій.

Відповідно до наказу МВС від 04.12.2017 № 987 «Про затвердження Положення про підрозділи поліції особливого призначення» підрозділи безпосередньо підпорядковуються керівнику ГУНП або особі, яка виконує його обов`язки. Під час виконання завдань поза межами місця постійного несення служби (дислокації) Підрозділ переходить в підпорядкування керівника відповідного ГУНП.

З метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану 15.03.2022 прийнято Закон України від 15.03.2022 № 2123-IX "Про внесення змін до законів України "Про Національну поліцію" та "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" (далі Закон № 2123-IX), який набрав чинності з 01.05.2022. Законом № 2123-IX внесені зміни до Закону № 580-VIII до статей 60 та 65 Закону № 580-VIII.

Зокрема, частину 1 статті 60 Закону № 580-VIII викладено в такій редакції: "Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції".

Частину восьму статті 65 Закону № 580-VIII доповнено абзацом другим та зазначено, що поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади.

Розділом ІІ Закону № 2123-IX визначено, що пункт 1 розділу I цього Закону діє тимчасово, на період введення в Україні воєнного стану, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та/або інших держав проти України та 60 днів після цього.

Висновки суду.

Судом встановлено, що позивач оскаржує бездіяльність відповідача щодо не розгляду його рапорту про звільнення від 12.09.2024 року, в якому позивач просив про звільнення не пізніше 27.09.2024 року за власним бажанням.

Суд зазначає, що п. 64 Положення № 114 передбачені особливості звільнення зі служби за ініціативою особи:

ж) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків;

и) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України;

Особи, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою (п.68 Положення № 114).

Разом з тим, як вбачається з рапорту, позивач просив звільнити його за власним бажанням у зв`язку зі зміною місця фактичного проживання сім`ї.

Суд зазначає, що у разі звільнення у випадках, визначених Переліком сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 заявником має визначатись обставина, передбачена Переліком.

Так, відповідно до Переліку № 413 відсутні такі підстави для звільнення як зміна місця фактичного проживання сім`ї

Також, суд зазначає, що нормами спеціального законодавства, якими насамперед є Закон України «Про Національну поліцію» та Закон України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» не визначено строк розгляду керівником рапорту поліцейського на звільнення.

Такий строк не визначено і головою Національної поліції при затвердженні відповідним наказом Інструкцію з діловодства в системі Національної поліції від 20.05.2016 року № 414.

З огляду на викладене, зазначення позивачем у рапорті виключно бажання звільнитись зі служби в поліції за наявності обставин, встановлених судом, є неповажною підставою для звільнення за власним бажанням, оскільки в умовах воєнного стану під час несення служби в поліції особливого призначення поліцейські не тільки виконують завдання по участі в обороні, а й забезпечують суспільний порядок, що позивач повинен був бути усвідомлювати під час підписання контракту в умовах воєнного стану, при тому, що позивач не працює за трудовим договором, а проходить службу у військовий час в поліції.

Як вже зазначалось судом, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення № 114 строку, служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови зазначення в рапорті дати звільнення і причин неможливості продовження служби та якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

Верховний Суд України в постанові від 24 червні 2014 року у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні (стаття 38 КЗпП), обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

Аналогічна правова позиція також викладена в постановах Верховного Суду від 11.08.2021 справа №826/7075/16, від 28.09.2021 справа №826/14071/17.

До суду не надано доказів того, що між позивачем та відповідачем досягнуто згоди щодо дати звільнення, будь-які відмітки з цього приводу рапорт не містить, що додатково свідчить про відсутність бездіяльності з боку відповідача.

З огляду на викладене, оскільки позивач не зазначив у рапорті наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків або поважних причин, які встановлені Переліком №413, суд приходить до висновку про відсутність протиправної бездіяльності відповідача, так як відповідач позбавлений можливості встановлення таких підстав самостійно та надання їм оцінки, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Позовні вимоги в цілому обґрунтовані тим, що відповідач протиправно не розглядає рапорт позивача про звільнення за власним бажанням.

Утім, як встановлено судом, на момент прийняття наказу від 29.10.2024 № 2757 про заходи дисциплінарного впливу та наказу від 28.11.2024 № 1875о/с, рішення щодо звільнення позивача за його рапортом не прийнято, відтак, позивач, не вийшовши на службу, тим самим знехтував Присягою, порушив обов`язок служити Українському народу, ставлячи при цьому свої власні інтереси вище, ніж інтереси Українського народу.

Таким чином, оскільки в позовній заяві позивач просив у разі задоволенні позову в частині визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не звільнення ОСОБА_1 зі служби в Національній поліції України на підставі рапорту про звільнення відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) ЗУ «Про Національну поліцію» з 27.09.2024 у зв`язку зі зміною місця проживання сім`ї за місцем фактичної реєстрації в Київській області, скасувати наказ ГУНП в Одеській області від 29.10.2024 № 2757 про заходи дисциплінарного впливу та наказ ГУНП в Одеській області від 28.11.2024 № 1875о/с в частині звільнення ОСОБА_1 за п. 6 ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» у зв`зязку з реалізацією дисциплінарного стягнення та поновити його на посаді заступника командира взводу № 2 роти № 2 БПОП(С) ГУНП в Одеській області, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову і в цій частині з огляду на відсутність протиправної бездіяльності відповідача.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Розподіл судових витрат.

З огляду на результат вирішеного спору відповідно до вимог ст.ст.132-139 КАС України понесені позивачем судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (вул. Єврейська, 12, м. Одеса, 65014, ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Бутенко

.