Справа № 320/37208/24
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голови комісії з припинення Верховного Суду України Романківа Ігоря Петровича, Верховного Суду про визнання протиправними рішень, дій (бездіяльності), зобов`язання вчинити дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2024 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Голови комісії з припинення Верховного Суду України Романківа І.П., Верховного Суду, яким просила:

- визнати протиправним рішення, дії (бездіяльність) суб`єктів владних повноважень про: отримання ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані періоди відпустки, неперенесень невикористаних нею відпусток з попередньої посади на діючу на інший період та нездійснення дій по трудовій книжці;

- зобов`язати суб`єктів владних повноважень передати один-одному трудову книжку ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Верховний Суд здійснити цілу низку юридичних дій:

1. Внести до трудової книжки працівника запис про переведення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону та ознайомити його із внесеними записами;

2. Зафіксувати у трудовій книжці працівника зміну назви підприємства, а саме: у графі З розділу: "Відомості про роботу" трудової книжки окремим рядком зробити запис про перейменування підприємства такого змісту: Верховний Суд України перейменовано у Верховний Суд, а у графі 4 зазначити підставу перейменування - наказ (розпорядження), його дату і номер;

3. Оцифрувати трудову книжку ОСОБА_1 та подати до Пенсійного фонду України відомості про її трудову діяльність в електронному форматі;

4. Привести наказ від 17 січня 2024 року №113-к про приведення у відповідність до норм чинного законодавства: перенести з посади головного консультанта відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності Судової палати у цивільних справах апарату Верховного Суду України невикористані дні відпустки за періоди роботи: з 01 липня 2017 року по 31 грудня 2017 року (пільги матері, яка має двох дітей - 10 календарних днів); з 21 грудня 2021 року по 20 грудня 2022 року (додаткової - 10 календарних днів); з 04 липня 2022 року по 01 грудня 2022 року (основної - 12 календарних днів), на посаду спеціаліста відділу опрацювання документів (канцелярії) управління забезпечення автоматизованого документообігу суду секретаріату Касаційного цивільного суду;

- стягнути з суб`єктів владних повноважень на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 630,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 80 000,00 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року позовну заяву повернуто на підставі п. 1 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з невиконанням вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху у встановлений судом строк.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу суду, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Апелянт наголосила, що позовна заява подано в межах трьохмісячного строку з дня коли вона дізналась про порушення своїх прав та обчислюється з 29 травня 2024 року.

Звернула увагу суду на те, що судом першої інстанції не враховано її доводи викладені у заяві про поновлення строку звернення до суду про те, що вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, виховує та здійснює догляд за малолітніми дітьми і не виконує функцій держави покладених на державного службовця, а тому до неї мають застосовуватись положення ч. 4 ст. 122 КАС України та ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Крім того, судом першої інстанції не враховано доводи апелянта щодо відключення світла у червні та липні 2024 року які тривали по 12 годин і більше, а також обриву з`єднань та відсутності доступу до мережі Інтернет.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Голови комісії з припинення Верховного Суду України Романківа І.П., Верховного Суду про визнання протиправними рішень, дій (бездіяльності), зобов`язання вчинити дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено десятиденний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків, шляхом подання до суду оригіналу платіжного документа про сплату судового збору у розмірі 3633,60 грн. та заяви про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою і докази поважності причин його пропуску.

Згідно з довідкою про доставку електронного листа від 13 серпня 2024 року ухвала про залишення позовної заяви без руху від 12 серпня 2024 року доставлена до електронної скриньки ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 12 серпня 2024 року.

На виконання вимог ухвали Київського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року позивачем 01 вересня 2024 року подано заяву про поновлення пропущеного процесуального строку та клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року позовну заяву повернуто позивачу на підставі п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України у зв`язку невиконанням позивачем вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції дійшов висновку про те, що зі змісту предмету позову вбачається, що спірні правовідносини у даній справі безпосередньо стосуються проходження позивачем публічної служби в Верховному Суді, а факт перебування позивача у відпустці для догляду за дитиною на момент звернення до суду з позовною заявою не є підставою для застосування шестимісячного строку звернення до суду з даним позовом. Крім того, посилання позивача на ракетні обстріли, відключення електроенергії не можуть бути основною та поважною причиною для поновлення строку на подання позову, оскільки такі відключення не мають постійного характеру.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (ч. 1).

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2).

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3).

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5).

Відповідно до ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (ч. 1).

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (ч. 2).

Згідно з ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку (ч. 1).

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (ч. 2).

Частиною 4 ст. 169 КАС України встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк (п. 1), у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу (ч. 9).

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду та не надано доказів сплати судового збору.

Згідно з довідкою про доставку електронного листа від 13 серпня 2024 року ухвала про залишення позовної заяви без руху від 12 серпня 2024 року доставлена до електронної скриньки ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), що зазначена в позовній заяві 12 серпня 2024 року.

На виконання вимог ухвали Київського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року позивачем 01 вересня 2024 року подано заяву про поновлення пропущеного процесуального строку та клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Подана позивачем заява про поновлення пропущеного процесуального строку від 01 вересня 2024 року обґрунтована тим, що остання перебуває у відпустці по догляду за дитиною та здіснює догляд за малолітніми дітьми і практично не виконує завдань і функцій держави покладених на державного службовця, а тому до неї як до працівника застосовуються положення ч.ч. 2, 4 ст. 122 КАС України. Крім того, позивач зазначила про те, що відповідно до висновків Верховного Суду від 13 березня 2020 року у справі №826/27282/15, від 04 квітня 2023 року у справі №640/8348/21, від 13 березня 2024 року у справі №127/26997/23 ненарахування та невиплата грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, на яку працівник має право відповідно до державних гарантій встановлених законодавством не обмежується будь яким строком звернення до суду, а тому остання вважає, що строк звернення до суду не пропущено.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що зі змісту предмету позову вбачається, що спірні правовідносини у даній справі безпосередньо стосуються проходження позивачем публічної служби в Верховному Суді, а факт перебування позивача у відпустці для догляду за дитиною на момент звернення до суду з позовною заявою не є підставою для застосування шестимісячного строку звернення до суду з даним позовом. Крім того, посилання позивача на ракетні обстріли, відключення електроенергії не можуть бути основною та поважною причиною для поновлення строку на подання позову, оскільки такі відключення не мають постійного характеру.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначила про те, що судом першої інстанції не враховано того, що предметом позову є визнання протиправними рішення, дій (бездіяльності) відповідачів щодо отримання нею грошової компенсації за невикористані дні відпустки, зобов`язання привести наказ від 17 січня 2024 року №113-к про переведення у відповідність до норм чинного законодавства, перевести з посади головного консультанта відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності Судової палати у цивільних справах апарату Верховного суду України невикористані дні відпустки на посаду спеціаліста відділу опрацювання документів (канцелярії) управління забезпечення автоматизованого документообігу суду секретаріату Касаційного цивільного суду.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що наказом від 17 січня 2024 року №113-к ОСОБА_1 переведено на посаду спеціаліста відділу опрацювання документів (канцелярії) управління забезпечення автоматизованого документообігу суду секретаріату Касаційного цивільного суду.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, з оскаржуваним наказом позивач ознайомилась 23 січня 2024 року та 24 січня 2024 року отримала його скан-копію. Також позивач зазначає про те, що 18 січня 2024 року нею з`ясовано, що керівник управління персоналу апарату Верховного Суду відмовилась отримувати від кадрового підрозділу Верховного Суду України її трудову книжку, а 23 квітня 2024 року вона отримала скан копії листів на її заяаити до посадови/службових осіб Верховного Суду, з яких дізналась про порушення своїх прав.

Позивач звернувся з письмовими поясненнями від 23 квітня 2024 року до Голови Верховного Суду, в якими просила:

- внести до трудової книжки працівника запис про переведення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону та ознайомити його із внесеними записами;

- зафіксувати у трудовій книжці працівника зміну назви підприємства, а саме: у графі 3 розділу: "Відомості про роботу" трудової книжки окремим рядком зробити запис про перейменування підприємства такого змісту: Верховний Суд України перейменовано у Верховний Суд, а у графі 4 зазначити підставу перейменування - наказ (розпорядження), його дату і номер;

- здійснити в електронній формі облік трудової діяльності позивача на підставі паперової трудової книжки;

- перенести невикористані дні відпустки за попередні періоди роботи;

- перевести ОСОБА_1 на посаду наукового консультанта.

Вказані письмові пояснення зареєстровані Верховним Судом 01 травня 2024 року №1249/0/22-24.

Верховний Суд листом від 14 травня 2024 року №1429/1/22-24 надав відповідь на вказані письмові пояснення позивача, який отриманий позивачем 29 травня 2024 року.

Отже враховуючи встановлені обставини суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про те, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду в частині вимог які стосуються проходження нею публічної служби.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Посилання апелянта на те, що вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною і не виконує функцій держави покладених на державного службовця, а тому до неї не застосовуються положення ч. 5 ст. 122 КАС України, колегія суддів вважає помилковими, оскільки перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною позивач не втрачає статусу державного службовця.

Щодо строку звернення до суду в частині вимог позивача про визнати протиправним рішення, дії (бездіяльність) суб`єктів владних повноважень про: отримання ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані періоди відпустки, не перенесень невикористаних нею відпусток з попередньої посади на діючу на інший період та нездійснення дій, колегія суддів зазначає наступне.

06 квітня 2023 року Верховний Суд ухвалив рішення за результатами розгляду зразкової справи №260/3564/22, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року, предметом спору якої також є недотримання законодавства про оплату праці. У вказаному рішенні сформовано наступні висновки: "До 19 липня 2022 року Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 Кодекс законів про працю України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності".

Отже, у рішенні від 06 квітня 2023 року у зразковій справі №260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, з оскаржуваним наказом позивач ознайомилась 23 січня 2024 року та 24 січня 2024 року отримала його скан-копію, отже про порушення своїх прав остання дізналась 24 січня 2024 року, водночас до суду першої інстанції направила позовну заяву лише 30 липня 2024 року, тобто з порушенням трьохмісячного строку.

Стосовно доводів апелянта про не врахування судом першої інстанції її доводів щодо відключення світла у червні та липні 2024 року, які тривали по 12 годин і більше, а також відсутності доступу до мережі Інтернет, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Заява позивача від 01 вересня 2024 року про поновлення пропущеного процесуального строку обґрунтована тим, що на її переконання вона не пропустила строк звернення до суду. Крім того позивач зазначила про те, що процесуальний строк звернення до суду пропущений нею з поважних причин, якими є повітряні тривоги, масштабні російські удари у червні-липні 2024 року по об`єктах енергетики, відсутність за її адресою світла, а також постійним доглядом за двома малолітніми дітьми.

Суд першої інстанції визнаючи неповажними причини пропуску строку звернення до суду зазначив про те, що посилання позивача на ракетні обстріли, відключення електроенергії не можуть бути основною та поважною причиною для поновлення строку на подання позову, оскільки такі відключення не мають постійного характеру, що відповідає правовій позиції Верховного Суду в ухвалі від 10 березня 2023 року у справі №540/1285/22, а також в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2024 року у справі №400/2304/20.

Колегія суддів звертає увагу, що вищезазначені висновки суду першої інстанції підтримані Верховним Судом у постановах від 16 жовтня 2024 року по справі №320/9567/23, від 17 жовтня 2024 року по справі №480/3326/23.

Крім того, як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_1 від 01 вересня 2024 року про поновлення пропущеного процесуального строку позивачем не надано до суду першої інстанції жодних доказів на підтвердження викладених у заяві обставин.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку зазначеним обставинам щодо поважності пропуску строку звернення до адміністративного суду та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважити їх такими, що свідчать про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, перешкод для реалізації права на звернення до суду в установлений процесуальним законом строк.

Зазначений висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 25 січня 2019 року у справі №826/8378/18, від 20 березня 2019 року у справі 826/10451/18, від 05 червня 2019 року у справі №826/17589/18.

У рішенні від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Великої Британії" Європейський суд з прав людини закріпив правило, що п. 1 ст. 6 Конвенції стосується невід`ємного права особи на доступ до суду. Прямим порушенням права на доступ до суду є необхідність отримання спеціальних дозволів на звернення до суду.

Таким чином, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 у практиці Європейського суду з прав людини право на звернення до суду також пов`язується лише з волевиявленням особи. За змістом ч. 5 ст. 6 КАС України особа може відмовитися від реалізації права на звернення до суду, однак не від самого права як такого.

Поряд з іншим, колегія суддів зауважує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що з моменту отримання копії оскаржуваного наказу та відмови керівника служби управління персоналу апарату Верховного Суду від отримання трудової книжки позивача та долучення її до особової справи минуло більше шести місяців, а з моменту отримання листів (23 квітня 2024 року) на її запити до посадових/службових осіб Верховного Суду більше трьох.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Аналогічний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 826/9774/16.

Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду, що належним чином відображено в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

Є.В. Чаку