Справа № 420/20894/24
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2025-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/20894/24

Перша інстанція: суддя Іванов Е.А.,

повний текст судового рішення

складено 25.11.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського кружного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

02 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті регресних і соціальних сум з інвалідності 2 групи позивачу внаслідок трудового каліцтва;

- скасувати рішення відповідача про відмову у призначенні щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати № ЕОС 15001-23-1 від 29.12.2023 року;

- зобов`язати відповідача визнати, що інвалідність 2 групи позивача настала внаслідок трудового каліцтва і відповідно до статті 26 Закону України «Про пенсійне забезпечення» нещасний випадок, який спричинив інвалідність, стався:

а) при виконанні трудових обов`язків під час відрядження, а також при здійсненні дій в інтересах організації - Бахчисарайського районного відділу освіти:

д) при виконанні громадських обов`язків;

е) при виконанні дій по рятуванню людського життя, по охороні державної, колективної та індивідуальної власності, а також по охороні правопорядку;

- зобов`язати відповідача вчинити дії - нарахувати та виплачувати позивачу регресні та соціальні суми відповідно до Зауважень Уряду України до Європейського Суду з прав людини від 17.12.2002 року з інвалідності 2 групи внаслідок трудового каліцтва, починаючи з 01.01.2023 року довічно;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплачувати позивачу регресні та соціальні суми відповідно до Зауважень Уряду України до Європейського Суду з прав людини від 17.12.2002 року з інвалідності 2 групи внаслідок трудового каліцтва, починаючи з 01.01.2023 року довічно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що дізнавшись, що з 01.01.2023 року регресні суми за втрату здоров`я внаслідок трудового каліцтва нараховує та виплачує ПФУ, він звернувся до сервісного центру ПФУ в м. Ізмаїлі для отримання встановленої форми відповідної заяви. 05.05.2023 року позивач подав заяву та копії необхідних документів, пред`явивши оригінали у сервісному центрі ПФУ в м. Ізмаїлі, для засвідчення копій, після ретельної перевірки відповідності копій документів оригіналам та засвідчення штампами «З оригіналом згідно» працівники сервісного центру ПФУ направили заяву з документами електронною поштою до ГУ ПФУ в Одеській області, однак документи відсканували без нижньої частини з штампом «3 оригіналом згідно». Після тривалої переписки з ГУ ПФУ в Одеській області позивачу видали підписати заяву на бланку. яку заповнювала на комп`ютері спеціаліст сервісного центру ПФУ в м. Ізмаїлі.

21.12.2023 року позивач подав до відповідача заяву з необхідними документами. Однак отримав лист відповідь з рішенням про відмову у призначенні щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати № ЕОС 15001-23-1 від 29.12.2023 року. Додані до заяви документи підтверджують, що інвалідність 2 групи позивача настала внаслідок трудового каліцтва (18.12.1981 року та 23.09.1984 року) і відповідно до статті 26 Закону України «Про пенсійне забезпечення» нещасний випадок, який спричинив інвалідність, стався: а) при виконанні трудових обов`язків під час відрядження, а також при здійсненні дій в інтересах організації - Бахчисарайського районного відділу освіти; д) при виконанні громадських обов`язків; е) при виконанні дій по рятуванню людського життя, по охороні державної, колективної та індивідуальної власності, а також по охороні правопорядку. Позивач вказує, що надав Акти про нещасний випадок на виробництві, які йому видали на підприємстві, де він працював, та відповідно вказані Акти складалися державним органом і відповідальність за їх складення лежить на державі. Відповідно до Кодексу законів про працю України та Закону України «Про охорону праці» відповідальність за правильну організацію розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві покладається на роботодавця. Вважаючи відмову відповідача у нарахуванні та виплаті регресних і соціальних сум з інвалідності 2 групи позивачу внаслідок трудового каліцтва протиправною, просить позов задовольнити у повному обсязі.

Представник ГУ ПФУ в Одеській області надав до суду письмовий відзив, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що позивач 21.12.2023 року звернувся до Головного управління із заявою про призначення/перерахування/продовження страхової виплати у зв`язку із нещасним випадком на виробництві (професійним захворюванням). При розгляді документів наданих позивачем до заяви від 21.12.2023 року Головним управлінням з`ясовано, що на момент настання нещасного випадку 18.12.1981 в Будинку піонерів м. Бахчисарай діяв Порядок про розслідування та облік нещасних випадків на виробництві, затверджений постановою Президіума Всесоюзної Центральної Ради професіональних спілок від 20.05.1966, та форма акту відповідає вимогам даного Порядку, але відсутні підписи двох членів комісії та акт не затверджений належним чином. На момент настання нещасного випадку 23.09.1984 діяв Порядок про розслідування Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок від 13.08.1982 №11-6, тому наданий Акт від 24.09.1984 не відповідає формі, яка діяла на момент настання нещасного випадку. Інші документи, які підтверджують ці обставини не надано. Крім того, згідно п.10 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-XIV (з змінами та доповненнями) у разі повторного ушкодження здоров`я середньомісячна заробітна плата за бажанням потерпілого обчислюється за відповідні періоди, що передували першому або повторному ушкодженню здоров`я. Сума страхової виплати в такому разі визначається згідно із ступенем (у відсотках) втрати професійної працездатності, що встановлюється МСЕК за сукупністю випадків ушкодження здоров`я. Враховуючи норми п.10 ст.36 Закону №1105, необхідно визначення постраждалим відповідного періоду для розрахунку середньомісячної заробітної плати: перед настанням нещасного випадку 18.12.1981 або перед настанням повторного ушкодження здоров`я 23.09.1984. Відтак Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області рішенням №15001-23-1 від 29.12.2023 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні таких виплат у зв`язку з виявленими порушеннями у заповненні актів про нещасний випадок та неможливістю визначити період для розрахунку середньомісячної заробітної плати. Також представник відповідача вказує, що при передачі Пенсійному фонду України особових справ потерпіли(членів їхніх сімей), баз даних, носіїв інформації та програмного забезпечення щодо ведення обліку та здійснення страхових виплат у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України у списках відомостей на позивача не було, право на призначення страхових виплат, виникає на підставі заяви про її призначення з усіма необхідними для вирішення цього питання документами.

Рішенням Одеського кружного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задоволений частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № ЕОС 15001-23-1 від 29.12.2023 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 щомісячні страхові виплати втраченої заробітної плати з 01.01.2023 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалення в цій частині нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області також не погодилось з рішенням суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13.06.2023 року взятий на облік внутрішньо переміщеної особи.

ОСОБА_1 працював на посаді керівника гуртка в будинку піонерів Бахчисарайського районного відділу освіти Республіки Крим.

18.12.1981 року з ОСОБА_1 трапився нещасний випадок, а саме завдано шкоду здоров`ю позивача при виконанні ним трудових обов`язків, що підтверджується відповідним Актом про нещасний випадок на виробництві (складеним в 4-х екз.) від 18.12.1981 року.

В подальшому, 23.09.1984 року при виконанні позивачем трудових обов`язків з ним трапився нещасний випадок, під час якого також завдано шкоду здоров`ю позивача, що підтверджується відповідним Актом про нещасний випадок на виробництві (складеним в 4-х екз.) від 24.09.1984 року.

Відповідно до висновку Обласної МСЕК №3 Донецького обласного центру медико-соціальної експертизи та Довідки МСЕК сер. 2-18 №023171 від 21.02.1995 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності в процентах, необхідності в додаткових видах допомоги, вбачається, що ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: 80% з 21.02.1995 року безстроково, за сукупністю двох випадків ушкодження здоров`я перенесених 18.12.1981 року та 23.09.1984 року, а також встановлено 2 групу інвалідності. Відповідно до довідки МСЕК №092031 від 8.10.2003 року позивач є особою з інвалідністю другої групи.

Вказані обставини також встановлені рішенням Слов`янського міського суду Донецької області від 30.04.2003 року по справі №2-30-2003, що набрало законної сили 30.05.2003 року. Даним рішенням позов ОСОБА_1 до Бахчисарайського міського відділу освіти задоволено частково, стягнено з Бахчисарайського районного відділу освіти Бахчисарайської райдержадміністрації на користь позивача невиплачені йому суми компенсації за втрату працездатності за період з 01.07.1991 року по 31.12.2002 року в розмірі 37849 грн 26 коп.; компенсації на санаторно-курортне лікування 10290 грн; компенсації за спеціальний медичний догляд 47025 грн; компенсації за побутовий медичний догляд 15675 грн, а всього стягнено 110836 грн 26 коп.

Крім цього, встановлено, що рішенням Європейського суду з прав людини від 18.10.2007 року по справі «Коновалов проти України» (Заява №13242/02) визнано прийнятними скаргу на тривалість провадження з відшкодування шкоди, завданої здоров`ю, та скаргу щодо відсутності ефективного засобу юридичного захисту, а решту скарг неприйнятними; постановлено, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції 995_004; постановлено, що немає необхідності розглядати скарги щодо порушення статті 3 Конвенції 995_004 та статті 1 Першого протоколу до Конвенції 994_535; постановлено, що було порушено статтю 13 Конвенції 995_004; постановлено, що: (a) протягом трьох місяців з дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції 995_004, держава-відповідач повинна виплатити заявнику відшкодування моральної шкоди 2400 (дві тисячі чотириста) євро плюс суму будь-якого податку, який може бути стягнуто з заявника. (b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до повного розрахунку на цю суму нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в цей період, плюс три відсотки; відхилено решту вимог заявника щодо справедливої сатисфакції.

21.12.2023 року позивач звернувся із заявою до ГУ ПФУ в Одеській області про призначення страхової виплати втраченої заробітної плати за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання разом з доданими документами.

Рішенням від 29.12.2023 року №ЕОС 15001-23-1 ГУ ПФУ в Одеській області відмовило позивачу у призначенні щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати. У вказаному рішенні пенсійний орган зазначив, що на момент настання нещасного випадку 18.12.1981 в Будинку піонерів м. Бахчисарай діяв Порядок про розслідування та облік нещасних випадків на виробництві, затверджений постановою Президіума Всесоюзної Центральної Ради професіональних спілок від 20.05.1966, форма акту відповідає вимогам даного Порядку, але відсутні підписи двох членів комісії та акт не затверджений належним чином; на момент настання нещасного випадку 23.09.1984 діяв Порядок про розслідування Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок від 13.08.1982 №11-6, наданий Акт від 24.09.1984 не відповідає формі, яка діяла на момент настання нещасного випадку; згідно п.10 ст.37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-XIV (зі змінами та доповненнями) у разі повторного ушкодження здоров`я середньомісячна заробітна плата за бажанням потерпілого обчислюється за відповідні періоди, що передували першому або повторному ушкодженню здоров`я. Сума страхової виплати в такому разі визначається згідно із ступенем (у відсотках) втрати професійної працездатності, що встановлюється МСЕК за сукупністю випадків ушкодження здоров`я. Таким чином, необхідно визначення постраждалим відповідного періоду для розрахунку середньомісячної заробітної плати: перед настанням нещасного випадку 18.12.1981 або перед настанням повторного ушкодження здоров`я 23.09.1984.

Вказане рішення направлено позивачу листом №1500-0312-8/2291 від 04.01.2024 року.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначені Законом України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування №1105-XIV від 23.09.1999 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №1105-XIV).

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 30 Закону №1105-XIV, страховими виплатами є грошові суми, які уповноважений орган управління виплачує застрахованій особі чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України «Про охорону праці».

Підставою для оплати потерпілому витрат на проведення професійної реабілітації, оплати соціальних послуг, а також для здійснення страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.

Страхові виплати складаються із: 1) щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати (або відповідної її частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати у встановлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на професійну реабілітацію та соціальну допомогу; 5) допомоги по тимчасовій непрацездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

Згідно з ч.1 ст.36 Закону №1105-XIV сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячної заробітної плати, яку потерпілий мав до ушкодження здоров`я.

Так, Головним управлінням, розглянувши заяву від 21.12.2023 та додані до неї документи, відмовлено в нарахуванні страхової виплати, оскільки на момент настання нещасного випадку 18.12.1981 в Будинку піонерів м. Бахчисарай діяв Порядок про розслідування та облік нещасних випадків на виробництві, затверджений постановою Президіума Всесоюзної Центральної Ради професіональних спілок від 20.05.1966, та форма акту відповідає вимогам даного Порядку, але відсутні підписи двох членів комісії та акт не затверджений належним чином. На момент настання нещасного випадку 23.09.1984 діяв Порядок про розслідування Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок від 13.08.1982 №11-6, тому наданий Акт від 24.09.1984 не відповідає формі, яка діяла на момент настання нещасного випадку. Інші документи, які підтверджують ці обставини не надано.

З цього приводу колегія суддів зазначає.

Обставини нещасного випадку та отримані позивачем ушкодження здоров`я підтверджуються, зокрема Висновком Обласної МСЕК №3 Донецького обласного центру медико-соціальної експертизи, Довідкою МСЕК сер. 2-18 №023171 від 21.02.1995 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності в процентах, необхідності в додаткових видах допомоги. Так, ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності 80% з 21.02.1995 року безстроково, за сукупністю двох випадків ушкодження здоров`я перенесених 18.12.1981 року та 23.09.1984 року, а також встановлено 2 групу інвалідності.

Крім цього, вказані обставини також встановлені рішенням Слов`янського міського суду Донецької області від 30.04.2003 року по справі №2-30-2003, що набрало законної сили 30.05.2003 року. Даним рішенням позов ОСОБА_1 до Бахчисарайського міського відділу освіти задоволено частково, стягнено з Бахчисарайського районного відділу освіти Бахчисарайської райдержадміністрації на користь позивача невиплачені йому суми компенсації за втрату працездатності за період з 01.07.1991 року по 31.12.2002 року в розмірі 37849 грн 26 коп; компенсації на санаторно-курортне лікування 10290 грн; компенсації за спеціальний медичний догляд 47025 грн; компенсації за побутовий медичний догляд 15675 грн, а всього стягнено 110836 грн 26 коп.

Підставами, якими спричинено відмову у призначенні страхових виплат стало виявлені відповідачем порушення у заповненні актів про нещасний випадок та неможливістю визначити період для розрахунку середньомісячної заробітної плати

Колегія суддів критично відноситься до встановлених відповідачем обставин та погоджується з висновком суду, що недотримання правил складення акту про нещасний випадок на виробництві може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права

Також колегія суддів зазначає, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід неодноразово був застосований Верховним Судом, зокрема у постановах від 11 липня 2019 року у справі №182/634/17(6-а/0182/32/2018), від 07 лютого 2023 року у справі №340/56/22, від 19 жовтня 2023 року у справі №420/1011/20, від 15 листопада 2023 року у справі №380/6752/21, від 20 грудня 2023 року у справі №460/44271/22, від 21 грудня 2023 року у справі №520/1189/23, від 12 лютого 2024 року у справі №140/10393/23, від 12 лютого 2024 року у справі №140/23249/23, від 12 лютого 2024 року у справі №140/21477/23 та від 02 липня 2024 року у справі №440/2984/21.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Стосовно визначення відповідного період для розрахунку середньомісячної заробітної плати: перед настанням нещасного випадку 18.12.1981 або перед настанням повторного ушкодження здоров`я 23.09.1984 та відповідно як підставу для відмови у призначенні щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати, колегія суддів зазначає.

Згідно зі ст.39 Закону №1105-XIV, уповноважений орган управління відмовляє у здійсненні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо:

1) потерпілий вчиняв дії, а також бездіяльність (приховування захворювань, невиконання рекомендацій лікаря), що сприяли настанню страхового випадку;

2) роботодавець, інші органи, що беруть участь у встановленні страхового випадку, або потерпілий надали уповноваженому органу управління завідомо неправдиві відомості про страховий випадок;

3) застрахована особа вчинила умисне кримінальне правопорушення, що призвело до настання страхового випадку.

Уповноважений орган управління відмовляє у здійсненні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованій особі, якщо нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний пов`язаним з виробництвом.

Разом з тим, жодної з перелічених підстав відмови, визначених законодавством, у межах даних правовідносин не встановлено.

Отже, з урахуванням вищенаведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 29.12.2023 року № ЕОС 15001-23-1 про відмову позивачу у призначенні щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати.

Щодо позовної вимоги визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті регресних і соціальних сум з інвалідності 2 групи позивачу внаслідок трудового каліцтва, колегія суддів вважає висновки суду вірними, що права та законні інтереси позивача порушуються саме прийняттям ГУ ПФУ в Одеській області рішення від 29.12.2023 року №ЕОС 15001-23-1 про відмову позивачу у призначенні щомісячної страхової виплати, а не діями відповідача.

Щодо позовної вимоги зобов`язання відповідача визнати, що інвалідність 2 групи позивача, яка настала внаслідок трудового каліцтва і відповідно до статті 26 Закону України «Про пенсійне забезпечення» нещасний випадок, який спричинив інвалідність, стався: а) при виконанні трудових обов`язків під час відрядження, а також при здійсненні дій в інтересах організації - Бахчисарайського районного відділу освіти; д) при виконанні громадських обов`язків; е) при виконанні дій по рятуванню людського життя, по охороні державної, колективної та індивідуальної власності, а також по охороні правопорядку, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що фактично відповідачем не заперечуються обставин за яких з позивачем трапилися нещасні випадки на виробництві 18.12.1981 року та 23.09.1984 року, проте приймаючи оскаржуване рішення, на думку колегії суддів проявив формалізм до обставин, які достеменно підтвердженні, зокрема рішеннями суддів.

Суд зауважує, що, відповідно до матеріалів справи, відповідач ніяких дій щодо невизнання інвалідності 2 групи позивача та нещасного випадку, який спричинив інвалідність, стався: а) при виконанні трудових обов`язків під час відрядження, а також при здійсненні дій в інтересах організації - Бахчисарайського районного відділу освіти; д) при виконанні громадських обов`язків; е) при виконанні дій по рятуванню людського життя, по охороні державної, колективної та індивідуальної власності, а також по охороні правопорядку, яка настала внаслідок трудового каліцтва не вчиняв, а тому і відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині порушені.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, тому у задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити, як передчасних.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду від 17.09.2021 у справі №580/1285/20.

Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянтів не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційних скаргах про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційні скарги задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді К.В. Кравченко Н.В. Вербицька