Справа № 380/2582/24
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2025-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/2582/24 пров. № А/857/15738/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Глушка І.В., Довгої О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року (суддя Лунь З.І., ухвалене в м. Львові) у справі № 380/2582/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за невчасний розрахунок при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому із урахуванням заяви про зміну (зменшення) розміру позовних вимог просив: стягнути з Військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 62640,76грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, його оскаржив відповідач- Військова частина НОМЕР_1 , подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Відповідач подав клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції у справі №440/6856/22.

Розглянувши вказане клопотання, апеляційний суд дійшов висновку, що таке задоволенню не підлягає, оскільки станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом, у справі №440/6856/22 Верховним Судом прийнято судове рішення, яке набрало законної сили.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 24 грудня 2019 року, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №356-ОС ОСОБА_1 було виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

У період з 09 грудня 2016 року до 24 грудня 2019 року відповідач не виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення у неправильних розмірах, оскільки обирала неналежний базовий місяць час здійснення розрахунків такої індексації, а відтак позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду, який рішенням від 30 червня 2023 року (справа № 380/11330/23) задовольнив його позовні вимоги та зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 09.12.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003, із урахуванням раніше проведених виплат та зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 24.12.2019 з урахуванням абз. 4 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003, із урахуванням раніше проведених виплат. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року набрало законної сили 19 жовтня 2023 року.

Як наслідок, військова частина НОМЕР_2 виконала рішення Львівського адміністративного суду від 30 червня 2023 року та виплатила на банківський рахунок позивача 20 грудня 2023 року індексацію у сумі 147509,88 грн.

ОСОБА_1 з урахуванням того, що все належне позивачу грошове забезпечення виплачено із затримкою, тобто з порушенням строку, визначеного КЗпП України, звернувся в суд з цим позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі також Закон № 2011-XII).

Разом з тим, Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116-117 Кодексу законів про працю України.

Як передбачено ст. 116 КЗпП України, в редакції, що діяла на дату виключення позивача із списків особового складу військової частини, було передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України, в редакції, що діяла на дату виключення позивача із списків особового складу військової частини передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Водночас, у спірних правовідносинах Законом України № 2352-ІХ від 01.07.2022 в статтю 117 КЗпП України внесені зміни, якими передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 28.06.2023 у справі №560/11489/22 вказав, що у контексті цієї справи слід застерегти, що з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ. Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями. На дату звернення позивача до суду з цим позовом стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ, і підлягала застосуванню.

Зважаючи на наведене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, та у цій справі враховує норми ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Разом з тим, щодо періоду затримки розрахунку при звільненні, котрий тривав після 19 липня 2022 суд ураховує приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України, відповідно до якої законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові ( такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.05.2024 у справі № 580/9003/23).

Як вже було зазначено, 24 грудня 2019 року, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №356-ОС ОСОБА_1 було виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Разом з тим, в період з 09 грудня 2016 року до 24 грудня 2019 року відповідач виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення у неправильних розмірах, оскільки обирав неналежний базовий місяць час здійснення розрахунків такої індексації.

Тому позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду, який рішенням від 30 червня 2023 року у справі № 380/11330/23 (набрало законної сили) зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 09.12.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003, із урахуванням раніше проведених виплат та зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 24.12.2019 з урахуванням абз. 4 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003, із урахуванням раніше проведених виплат.

Військова частина НОМЕР_2 виконала рішення Львівського адміністративного суду від 30 червня 2023 року та виплатила на банківський рахунок позивача 20 грудня 2023 року індексацію у сумі 147509,88 грн.

Зважаючи на наведене суд першої інстанції вірно вказав, що при розрахунку суми середнього заробітку, який належить до виплати, період стягнення середнього заробітку слід поділити на дві частини: до 19 липня 2022 стосовно періоду з 25.12.2019 року до 18.07.2022 року, до якого застосовуються норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року та після 19 липня 2022 стосовно періоду з 19.07.2022 року до 19.12.2023 року, до якого застосовуються норми статті 117 КЗпП України у редакції чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.

З приводу розрахунку середнього заробітку, який належить до виплати позивачу з урахуванням норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022, то слід зазначити, що період затримки розрахунку при звільненні з 25.12.2019 року до 18.07.2022 становить 937 днів.

Відповідно до архівної відомості про виплачене ОСОБА_1 грошове забезпечення за 2019 рік, виданої Військовою частиною НОМЕР_2 , розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два місяці до звільнення, а саме у жовтні 2019 року становив 10915,50 грн. і у листопаді 2019 року відповідно 12093,92 грн. Загальна сума за 61 день склала 23009,42 грн. (10915,50 грн. + 12093,92 грн.). Таким чином, для обчислення середнього заробітку з 25.12.2019 року до дня фактичного повного розрахунку військової частини НОМЕР_2 із ОСОБА_1 , а саме виплати йому індексації грошового забезпечення 20 грудня 2023 року необхідно застосовувати показник 377,20 грн. в день (23009,42грн./61 день = 377,20 грн. при округленні до сотих).

Відтак, для обчислення середнього заробітку з 25 грудня 2019 року до дня фактичного повного розрахунку військової частини із позивачем, а саме виплати індексації грошового забезпечення 20 грудня 2023 року, тобто до 19 грудня 2023 необхідно застосовувати показник 377,20 грн. в день.

Зважаючи на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь ОСОБА_1 слід стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата індексації грошового забезпечення) за період з 25 грудня 2019 року до 18.07.2022 (937 днів), - 353436,40 грн. (377,20 грн. х 937 дні).

Водночас, при вирішенні питання визначення розміру відшкодування середнього заробітку необхідно визначати істотність частки виплаченої індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Відтак, істотність частки виплаченої індексації грошового забезпечення порівняно із середнім заробітком становить 0,42 (147509,80грн./ 353436,40 грн. = 0,42, де 147509,80грн. сума виплаченої індексації грошового забезпечення, а 353436,40 грн. середній заробіток за весь період несвоєчасного розрахунку при звільненні до 18.07.2022).

А відтак суд першої інстанції вірно вказав, що сума, яка підлягає стягненню на користь позивача за період з 25.12.2019 до 18.07.2022 становить 148443,29грн. (377,20 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 0,42 х 937 (кількість днів затримки розрахунку).

Щодо розрахунку середнього заробітку, який належить до виплати позивачу з урахуванням норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла після 19 липня 2022, то суд першої інстанції вірно зазначив, що період затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 обмежується 6 місяцями, який у цьому спорі є з 19.07.2022 до 22.12.2023, що становить 184 дні.

Відтак колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що обмежений 6 місяцями, становить: 377,20грн. х 184 дні = 69404,80грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції вірно вказав, що розмір середнього заробітку, який належить стягнути з відповідача на користь позивача становить: 217848,09грн. (69404,80грн + 148443,29грн.).

Разом з тим, як видно зі змісту позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача 62640,76грн. і колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що зазначена сума відповідає критерію пропорційності і справедливості відшкодування та не порушує прав позивача.

Посилання відповідача, що індексація не належала позивачу до виплати в момент його звільнення; індексація грошового забезпечення не входить у структуру грошового забезпечення, судом першої інстанції вірно відхилено з огляду на таке.

Статтею. 2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати передбачено, що під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема: заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України Про оплату праці від 24.03.1995 № 108/95-ВР середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Відтак колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що індексація грошового забезпечення входить до сум грошового забезпечення, які повинні бути виплачені при звільненні.

З приводу посилання відповідача, що норми КЗпП України не поширюються на виплати військовослужбовцю слід зазначити таке.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні зі служби військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

А відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції зробив вірний висновок, що застосуванню підлягають норми статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби.

Зважаючи на викладене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року у справі №380/2582/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга