Справа № 420/28565/24
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2025-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/28565/24
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.

Дата і місце ухвалення 28.10.2024 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Міністерства юстиції України рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савко Ліани Олегівни від 06.09.2023 року у виконавчому провадженні №52635594 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.10.2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.

Апелянт посилався на те, що відповідно до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості за сплати аліментів.

Враховуючи наведене, відповідно до вимог ст.ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», 06.09.2023 року державним виконавцем Відділу винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 385190,87 доларів США (USD) та 81388,45 грн.

Апелянт вважає, що вищезазначена постанова про стягнення виконавчого збору винесена відповідно до вимог чинного законодавства, її винесення є обов`язком, а не правом державного виконавця.

На думку апелянта, судом першої інстанції не вірно встановлено обставини справи та не враховано зміни до частини 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», що підтверджується правовою позицією у подібних правовідносинах, яка міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.08.2022 року № 640/23271/21, у якій колегія суддів звернула увагу на те, що частина друга статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом діяла до 28 серпня 2018 року. Отже, після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми яка підлягає стягненню.

Також апелянт зазначив, що доводи про те, що внесені Законом від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VIII погіршили становище позивача, не може бути підставою для визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору № ВП 52635594, яка є виконавчим документом.

З огляду на викладене апелянт просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.10.2024 року та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 .

Справа розглянута в порядку письмового провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження №52635594 з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Одеси №520/10311-13-ц від 22.08.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» на підставі договору поруки № 4242-СО від 30.05.2008 року заборгованості за кредитним договором №2741/OF від 30.05.3008 року в сумі 3851908,77 доларів США та 813884,59 грн.

Загальна сума заборгованості, яка підлягала стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк», становить 3851908,77 доларів США та 813884,59 грн., з яких: заборгованість за наданим кредитом (основний борг) по траншах в доларах США 1590369,44 долара США; заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом по траншах в доларах США 2261539,33 долара США; пеня за несплату відсотків по траншах у доларах США 811782,2 грн.; пеня за несплату відсотків по траншах в національній валюті України 2102,39 грн.

Судом встановлено, що постановою Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 13.10.2016 року № 52635594 було відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного виконавчого листа Київського районного суду м. Одеси №520/10311-13-ц від 22.08.2016 року.

У пункті 3 даної постанови зазначено, що при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

03.08.2023 року ПАТ «МТБ БАНК» звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою №00/2260/0/62 про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із повним погашенням заборгованості за кредитним договором № 2741/OF від 30.05.2008 року.

06.09.2023 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято постанову №52635594 про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

У той же день, 06.09.2023 року, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято постанову №52635594 про стягнення з боржника - ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 385190,87 доларів США (USD) та 81388,45 грн.

Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 04.10.2023 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 72723243 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 385190,87 дол. США та 81388,45 грн. в дохід держави.

Окремо судом встановлено, що 27.08.2024 року ПАТ «МТБ БАНК» звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою, в якій повідомляв, що виконавчий лист №520/10311/13-ц виданий 22.08.2016 р. Київським районним судом м. Одеси про стягнення солідарно з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Леніна,28, ) на підставі договору поруки №4242-СО від 30.05.2008 року заборгованість за кредитним договором №2741/ОF від 30.05.2008 року в сумі 3 851 908,77 доларів США та 813884,59 гривень, був відізваний з примусового виконання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (заява ПАТ «МТБ БАНК» від 03.08.2023 року) у зв`язку із повним погашенням заборгованості.

Крім того вказано, що ПАТ «МТБ БАНК» помилково направив/пред`явив виконавчий лист №520/10311/13-ц, виданий 22.08.2016 р. Київським районним судом м. Одеси до примусового виконання, так як на момент відкриття виконавчого у ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) борг був відсутній та примусовому стягненню не підлягав.

Не погоджуючись із постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 06.09.2023 року, ОСОБА_1 оскаржив її до суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на наступне:

За положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 10 Закону № 1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно ст. 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 26 Закону № 1404-VIII (в редакції, чинній на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (13.10.2016 року), передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Частиною 5 цієї статті у тій же редакції встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII (в редакції, чинній на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (13.10.2016 року), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно ч. 9 ст. 27 Закону № 1404-VIII, виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Статтею 40 Закону № 1404-VIII (в редакції, чинній на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (13.10.2016 року) передбачались наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа.

Так, згідно з частиною 3 цієї статті, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII (в редакції, чинній на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору (06.09.2023 року), виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Статтею 40 Закону № 1404-VIII (в редакції, чинній на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору (06.09.2023 року) також передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону № 1404-VIII, на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Таким чином, з аналізу вищенаведених норм Закону № 1404-VІІІ (у редакції, що діяла до 28.08.2018 року (тобто на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (13.10.2016 року)) слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Водночас Законом України від 03.07.2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018 року, були внесені зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, за змістом яких виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Верховним Судом неодноразово викладалися висновки у подібних правовідносинах щодо застосування статті 27 Закону № 1404-VIII, в редакції діючій до 28.08.2018 року (постанови 14.05.2020 у справі №640/685/19, від 29.07.2020 у справі №1340/5050/18, від 12.08.2020 у справі №1340/5053/18, від 15.10.2020 у справі №280/5959/19, від 28.10.2020 у справі №400/878/20, від 21.01.2021 у справі №640/3430/19, від 28.01.2021 у справі №420/769/19 та від 20.05.2021 у справі №640/32814/20), які підлягають застосуванню у цій справі.

У постановах 14.03.2024 року у справі № 280/7418/23, від 22.12.2023 року у справі № 640/38220/21, від 06.09.2023 року у справі № 160/11725/22, від 15.06.2023 у справі № 420/2013/22, від 06.04.2023 року у справі № 640/20994/21 та від 06.04.2023 року у справі № 640/20994/21, Верховний Суд вирішував питання застосування положень частини другої статті 27 Закону №1404-VІІІ за обставин, коли виконавче провадження відкрито за Законом №1404-VІІІ у редакції, що діяла до набрання чинності змінами, внесеними згідно із Законом №2475-VIII, тобто до 28.08.2018 року, а постанову про стягнення виконавчого збору винесено вже після цієї дати і його розмір розраховано відповідно до Закону №1404-VІІІ у редакції Закону №2475-VIII, при цьому кошти за виконавчим документом не стягнуто.

Практика Верховного Суду у цій категорії спорів є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних постановах, є релевантними до обставин цієї справи.

Так згідно правових висновків Верховного Суду, з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалася, а саме: в період до 28.08.2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

У постанові про стягнення виконавчого збору від 06.09.2023 року державний виконавець визначив суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню з боржника у розмірі 385190,87 доларів США (USD) та 81388,45 грн., тобто 10 % від суми зазначеної у виконавчому документі.

Тож державний виконавець визначив суму виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши таким чином фактично Закон № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 09.02.1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У постановах від 28.01.2021 у справі № 420/769/19, від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19, від 21.01.2021 у справі № 640/3430/19, від 12.08.2020 у справі № 1340/5053/18, від 28.10.2020 у справі № 400/878/20 Верховний Суд констатував, що положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28.08.2018 року, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна після 28.08.2018 року (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Посилаючись на те, що внесені Законом №2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршують становище боржників, виконавче провадження стосовно яких розпочато під час дії попередньої редакції статті 27 Закону № 1404-VІІІ, Верховний Суд сформулював позицію про відсутність у таких випадках підстав для застосування статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції Закону № 2475-VIII та стягнення з них виконавчого збору.

Таким чином, з урахуванням того, що внесені Законом України від 03.07.2018 року №2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника ОСОБА_1 , а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, колегія суддів доходить висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 385190,87 доларів США (USD) та 81388,45 грн.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Постанова складена та підписана 04.03.2025 року.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук