Справа № 420/29301/23
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2025-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/29301/23

Категорія: 106000000 Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту: 26.12.2023 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини (далі в/ч) НОМЕР_1 про:

- визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 квітня 2018 року по 29 вересня 2023 року включно;

- зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 квітня 2018 року по 29 вересня 2023 року, включно, відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100 (далі Постанова №100).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що на день його звільнення відповідачем в/ч НОМЕР_1 , не проведено з ним усіх розрахунків, зокрема, не виплачено індексацію грошового забезпечення. Спірна виплата проведена відповідачем лише 29 вересня 2023 року, тобто з затримкою розрахунку при звільненні. При цьому, позивачем наголошено, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Відповідач не скористався правом подання відзиву на позов.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 квітня 2018 року по 15 жовтня 2018 року, включно.

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 квітня 2018 року по 15 жовтня 2018 року, включно відповідно до вимог Постанови №100.

У задоволені решти позовних вимог, - відмовлено.

В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також що у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги:

- апелянт наголошує, що за умов обмеження звернення працівника до суду за стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні певним процесуальним строком, суд першої інстанції повинен був дійти висновку, що відповідно п.17 ч.1 ст. 4 КАС України військова служба є видом публічної служби, а тому застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону;

- суд першої інстанції невмотивовано не надав в мотивувальній частині рішення жодної підстави з питань застосування строків, всупереч вимогам ч.4 ст. 246 КАС України, а незастосування правового висновку Верховного Суду у справі №815/2681/17, №809/1087/17 та №815/91/18, №620/1982/19 є повторним порушенням вимог ч.5 ст. 242 КАС України, що у сукупності є порушенням норм процесуального права з боку суду першої інстанції;

- постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 травня 2023 року по справі №420/11502/22 апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 залишено без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2022 року без змін, однак починаючи з 05 травня 2023 року позивач не звертався до суду з позовом про стягнення середнього заробітку, хоча майже шість місяців до звернення до суду в цій справі був обізнаний з тим фактом, що його грошове забезпечення підлягає перерахунку;

- обставинами в справі, що розглядається, які мають суттєве значення і яким суду першої інстанції не надав належної оцінки є той факт, що заборгованість в розмірі 74 510,90 грн. при розрахунку при звільненні не була очевидною при звільненні, оскільки ця сума була виплачена за результатами судового розгляду по справі №420/11502/22, тобто на момент звільнення 14 квітня 2018 року юридичний обов`язок відповідача розраховувати грошове забезпечення, виходячи з індексації грошового забезпечення з застосуванням базового місяця січень 2008 року не був визначений нормативно-правовим актом.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2024 року витребувано від в/ч НОМЕР_1 довідку про середньоденний заробіток ОСОБА_1 за останні два місяця перед звільненням.

Зупинено провадження у справі до отримання витребуваних документів.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року поновлено провадження у справі за апеляційною скаргою в/ч НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду 26 грудня 2023 року іншими учасниками справи не оскаржено.

Таким чином, відповідно до правил ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто, в частині задоволених позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 , та згідно з витягу з Наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14 квітня 2018 року №101 старшого солдата ОСОБА_1 , водія-електрика радіостанції інформаційно-телекомунікаційного вузла, звільнено з військової служби відповідно до пункту "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) ч.6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2022 року по справі №420/11502/22 задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо не виплати індексації грошового забезпечення в повному розмірі та зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо відмови у застосуванні січень 2008 року, як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року. Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно п.2 "Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, поліцейськими та особами рядового начальницького складу", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44 (далі Постанова №44).

29 вересня 2023 року, на виконання рішення суду по справі №420/11502/22, в/ч НОМЕР_1 на рахунок позивача перераховано доплату грошового забезпечення у розмірі 74 510,90 грн.

02 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до начальника в/ч НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 квітня 2018 року по 29 вересня 2023 року включно.

Станом на дату подання позову, відповіді на заяву чи будь-яких зарахувань позивач не отримав.

Вважаючи бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо затримки розрахунку при звільненні, протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , шляхом визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 квітня 2018 року по 15 жовтня 2018 року, включно; зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 квітня 2018 року по 15 жовтня 2018 року, включно, відповідно до вимог Постанови №100.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, ч.1 ст. 47, ст. 116, ч.ч.1, 2 ст. 233 КЗпП України, абз.3 п.2, п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України ви значено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно ч.ч.1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116).

Статтею 116 КЗпП України (в редакції до 19 липня 2022 року) було передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно ст. 116 КЗпП України (у чинній редакції) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України (в редакції до 19 липня 2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно ст. 117 КЗпП України (в чинній редакції) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, але не більш ніж за шість місяців.

Аналогічна позиція з даного питання викладена Верховним Судом у Постановах від 22 травня 2020 року у справі №320/1263/19, від 29 січня 2020 року у справі №440/4332/18, від 13 лютого 2020 року у справі №809/698/16, від 06 березня 2020 року у справі №1240/2162/18, від 27 квітня 2020 року у справі №812/639/18, від 20 грудня 2019 року у справі №832/1490/17, від 22 червня 2018 року у справі №810/1092/17, від 04 квітня 2018 року у справі №524/1714/16-а, від 25 квітня 2019 року у справі №524/3937/15-а, від 11 червня 2019 року у справі №524/8023/16-а, від 06 серпня 2019 року у справі №826/9793/18, від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18, а також Верховним Суд України у постановах від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15, від 29 січня 2014 року у справі №6-144ц13.

Зокрема, судом встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

Згідно витягу з Наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14 квітня 2018 року №101, вбачається, що старшого солдата ОСОБА_1 , водія-електрика радіостанції інформаційно-телекомунікаційного вузла, звільнено з військової служби відповідно до п."а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) ч.6 ст. 26 Закону №2232-XII.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2022 року по справі №420/11502/22 задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо не виплати індексації грошового забезпечення в повному розмірі та зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо відмови у застосуванні січень 2008 року, як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року. Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно п.2 Порядку №44.

29 вересня 2023 року, на виконання рішення суду по справі №420/11502/22, в/ч НОМЕР_1 , на рахунок позивача перераховано доплату грошового забезпечення у розмірі 74 510,90 грн.

Отже, з наведеного вбачається, що остаточний розрахунок належних до виплати позивачеві коштів, в/ч НОМЕР_1 проведено, зокрема, 29 вересня 2023 року.

Таким чином, враховуючи, що не проведення з вини відповідача розрахунку з позивачем у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати коштів на підставі ст. 117 КЗпП України, натомість не здійснення такої виплати в/ч НОМЕР_1 , є протиправною.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного суду від 12 серпня 2020 року у справі №400/3151/19 адміністративне провадження №К/9901/12644/20 та у постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року в адміністративній справі №240/11214/19, яку судом враховано на виконання положень ч.5 ст. 242 КАС України.

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01 липня 2022 року (далі Закон №2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму ст. 117 КЗпП України, а саме: "У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців".

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Тобто, з 19 липня 2022 року законодавцем встановлене обмеження щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні шестимісячним терміном.

В даному випадку правовідносини щодо розрахунку при звільненні закінчились виплатою відповідачем 29 вересня 2023 року відповідної суми на виконання рішення суду. Тобто, такий розрахунок відбувся в період дії поточної редакції ст. 117 КЗпП України, а отже, до спірних правовідносин слід застосовувати поточну редакцію зазначеної норми.

Таким чином, з урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем 29 вересня 2023 року, до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст. 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, а відтак, ОСОБА_1 має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, проте не більш як за шість місяців.

У зв`язку з чим, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні повинен бути розрахований за шість місяців, тобто починаючи з 15 квітня 2018 року (з дня наступного після звільнення) по 15 жовтня 2018 року, що становить 183 календарних дні.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, згідно норм чинного законодавства нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням.

При цьому, відповідно абз.2 п.7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року №260, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованим доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом, з огляду на наступне.

Колегія суддів наголошує, що аналогічні правовідносини вже були предметом дослідження у межах справи №240/532/20, де Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що спеціальним строком для звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і у цьому випадку, є строк у один місяць, встановлений ч.5 ст. 122 КАС України.

Початком відліку процесуального строку на звернення до суду з позовом у справах такої категорії є день зарахування на картковий рахунок позивача спірної виплати, тобто в даному випадку 29 вересня 2023 року.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з цим позовом 26 жовтня 2023 року, тобто в межах місячного строку, встановленого ст. 122 КАС України, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Враховуючи все вищевикладене, колегія судів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 04 березня 2025 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.