Справа № 340/16/25
Суддя: Т.М. КАРМАЗИНА
Дата ухвалення: 2025-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. Кропивницький Справа № 340/16/25

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Кармазиної Т.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:
Представник військової частини НОМЕР_1 звернувся з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 безпідставно набуті ним грошові кошти в сумі 21657,98 грн. під час фактичного невиконання ним обов`язків військової служби з 04.05.2024 по 31.05.2024 на користь військової частини НОМЕР_1 (ЄРДПОУ НОМЕР_2 , р/р НОМЕР_3 у Чугуївському управлінні ДКСУ в Харківській області, МФО 820172).

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №13 від 13.01.2024 рядового ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини, на всі види забезпечення. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.03.2024 №87 військовослужбовець за призовом ОСОБА_1 22 березня 2024 року направлений на лікування до КНП Обласний клінічний госпіталь ветеранів війни Кіровоградської обласної ради місто Кропивницький. ОСОБА_1 як військовому, що перебуває на лікуванні, нараховано та виплачено грошове забезпечення та додаткову грошову винагороду в сумі 21657,98 грн. за період фактичного невиконання обов`язків військової служби з 04.05.2024 по 31.05.2024. Згідно відповіді КНП Обласний клінічний госпіталь ветеранів війни Кіровоградської обласної ради №491/01-02 від 13.06.2024 рядовий ОСОБА_1 лікувався з 22.03.2024 та виписаний 03.05.2024. Результати службового розслідування за фактом самовільного залишення частини затверджені наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06.10.2024 за №4112. 09.10.2024 до Територіального управління ДБР у м. Полтава направлено відповідне повідомлення у порядку ст. 214 КПК України для внесення відповідних відомостей до ЄРДР за фактом нез`явлення з лікування до місця служби ОСОБА_1 під час дії воєнного стану, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України. Службовим розслідуванням вини посадових осіб військової частини НОМЕР_1 у зазначеній безпідставній переплаті солдату ОСОБА_1 грошових коштів не встановлено. Отже, вважає, що ОСОБА_1 набув та зберіг майно, а саме грошові кошти в сумі 21657,98 грн. без достатньої правової підстави, оскільки не повернувся з лікування до місця служби під час дії воєнного стану та фактично не виконував військового обов`язку з 04.05.2024 по 31.05.2024, що стало підставою для звернення військовою частиною НОМЕР_1 до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 07.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті спору (а.с.23).

Ухвалу суду від 07.01.2025 було направлено за зареєстрованою адресою відповідача (а.с.21-22), проте до суду повернувся конверт із судовими документами з відміткою відділення поштового зв`язку адресат відсутній за вказаною адресою (а.с.26). При цьому, відповідно до положень ч.11 ст.126 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Відтак, ухвала суду про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, з урахуванням ч.11 ст.126 Кодексу адміністративного судочинства, вважається врученою. Однак, станом на день розгляду справи, від відповідача відзиву на позов до суду не надходило.

Частиною другою статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відтак, вбачається можливим розглянути справу за наявними матеріалами у справі.

Дослідивши подані позивачем матеріали та документи, письмові докази, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №13 від 13.01.2024 рядового ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини, на всі види забезпечення (а.с.9).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.03.2024 №87 військовослужбовець за призовом ОСОБА_1 22 березня 2024 року направлений на лікування до КНП Обласний клінічний госпіталь ветеранів війни Кіровоградської обласної ради місто Кропивницький (а.с.10).

Відповідно довідки №22/3858 від 14.09.2024 року ОСОБА_1 як військовому, що перебуває на лікуванні, за травень 2024 нараховано та виплачено грошове забезпечення в сумі 21657,98 грн (а.с.12).

Згідно листа КНП Обласний клінічний госпіталь ветеранів війни Кіровоградської обласної ради №491/01-02 від 13.06.2024 рядовий ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні з 22.03.2024 по 03.05.2024. Виписаний під нагляд лікаря військової частини. (а.с.8).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06.10.2024 за №4112 затверджено результати службового розслідування за фактом не прибуття рядового ОСОБА_1 після виписки з лікування до тимчасового розташування підрозділу (а.с.4-6).

09.10.2024 до Територіального управління ДБР у м. Полтава направлено повідомлення у порядку ст.214 КПК України для внесення відомостей до ЄРДР за фактом нез`явлення з лікування до місця служби ОСОБА_1 під час дії воєнного стану, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України (а.с.7).

Вважаючи, що позивач набув та зберіг майно, а саме грошові кошти в сумі 21657,98 грн. без достатньої правової підстави, оскільки самовільно залишив місце служби під час дії воєнного стану та фактично не виконував військового обов`язку з 04.05.2024, військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд зазначає наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини між сторонами регулюються Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, Законом України Про військовий обов`язок і військову службу, та Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 №548-ХІV (надалі Статут).

Приписами ч.1 ст.2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч.4 ст.2 Закону № 2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Як встановлено судом, відповідач є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України.

Згідно зі статтями 26, 27 Статуту, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою статті 9 Закону №2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до абзацу першого частини 4 статті 9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування га правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзац 2 частини 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ).

Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям врегульовано Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (надалі Порядок №260).

Згідно з п.9, 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва)) (далі - відпустка для лікування у зв`язку з хворобою), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні). Грошове забезпечення не виплачується, серед іншого, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення (п.15).

Аналіз цих норм свідчить про те, що грошове забезпечення, крім іншого, виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах, втім грошове забезпечення не підлягає виплаті, зокрема, у період відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.

З огляду на викладе, суд дійшов висновку, що з дня самовільного залишення військової частини відповідачем, останній втратив право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця.

У цій справі, позивачем було проведено службове розслідування, за результатом якого встановлено, що ОСОБА_1 у період з 04.05.2024 до 31.05.2024 був відсутній у медичному закладі, що свідчить про безпідставність виплати грошового забезпечення у вказаний період. Зазначені дії відповідача завдали шкоди державі у вигляді переплати грошового забезпечення у сумі 21657,98 грн., виплаченого за вказаний період (а.с.12).

Під час прийняття рішення за обставин цієї справи, судом враховано, що підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 03.10.2019 №160-ІХ (далі Закон №160-ІХ), у розумінні п.5 ст.1 якого прямою дійсною шкодою є, серед іншого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків.

Згідно з ч.1, 2 ст.3 Закону №160-ІХ підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Відповідно до ч.2, 6, 7 ст.8 Закону №160-ІХ у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб. За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності. Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.

Враховуючи висновки службового розслідування, позивач вважає, що зазначені кошти, які виплачені відповідачу за період з 04.05.2024 до 31.05.2024 у загальному розмірі 21657,98 грн. підлягають поверненню на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Так, згідно з ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна, коштів від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Разом з тим у статті 1215 Цивільного кодексу України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.01.2019 у справі №753/15556/15-ц, постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі №804/979/17, від 06 травня 2020 року у справі №2а-3494/09/2670.

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач, який перебував на стаціонарному лікуванні у медичному закладі по 03.05.2024 року не прибув до тимчасового розташування свого підрозділу після завершення лікування, доказів поважності відсутності ОСОБА_1 на військовій службі з 04.05.2024 до 31.05.2024 суду не надано.

Обставини відсутності відповідача без поважних причин у період, за який йому було виплачено грошове забезпечення, відповідачем було встановлено лише в ході службового розслідування, за результатом якого винесено наказ від 06.10.2024 (а.с.4-6).

Згідно із ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Враховуючи встановлені судом обставини у справі, суд визнає, що нарахування у період з 04.05.2024 до 31.05.2024 грошового забезпечення відбулось внаслідок недобросовісності з боку набувача, що за приписами наведених вище норм є підставою для їх повернення.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 суму безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 21657,98 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:
Позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь військової частини НОМЕР_1 (ЄРДПОУ НОМЕР_2 , р/р НОМЕР_3 у Чугуївському управлінні ДКСУ в Харківській області, МФО 820172) відшкодування майнової шкоди за переплату грошового забезпечення в розмірі 21657,98 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, встановленому ст.255 КАС України та може бути оскаржено протягом тридцяти днів до Третього апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського
окружного адміністративного суду Т.М. КАРМАЗИНА