Справа № 420/7902/24
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2025-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/7902/24

Перша інстанція: суддя Скупінська О.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Шевчук О. А.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року у справі за позовом адвоката ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2024 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 06.03.2024;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2024 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 06.03.2024.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що проходив службу у ВЧ НОМЕР_1 згідно з наказом командира Повітряних Сил Збройних Сил України, яким призначений на посаду командира 2 дивізіону ВЧ НОМЕР_1 .

Як пояснює позивач, наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.03.2024 № 68, він з 06.03.2024 виключений із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, а з харчування за каталогом продуктів з 07.03.2024, та видані атестати, однак не виплачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2024 роки.

На переконання позивача, така бездіяльність відповідача є протиправною, адже не зважаючи на те, що з часу оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, положення Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-XII) не встановлюють обмежень щодо виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

Також позивач зауважує, що у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто, особа не втрачає самого права на надану соціальну гарантію, яке може бути реалізоване в один з двох способів, зокрема, або шляхом надання особі відпустки або шляхом виплати грошової компенсації.

На думку позивача, протиправна бездіяльність військової частини порушує його право на соціальні гарантії, встановлені частиною 1 статті 9 Закону №2011-XII, яка визначає, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивача про протиправність бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2024 роки є безпідставними з огляду на те, що позивач не звільнений з військової служби, а вибув до нового місця служби, зокрема, до ВЧ НОМЕР_2 .

Як указав суд, згідно положень статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ) військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку.

Суд зауважив, що дійсно положення Закону №2011-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби, однак таке право військовослужбовця виникає у рік звільнення.

Враховуючи зазначене, як указав суд, оскільки позивач не звільнений з військової служби, а лише переведений до іншої військові частини для проходження військової служби, право на виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2024 роки останній не набув.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час ухвалення рішення суд першої інстанції не врахував позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18.11.2021 у справі №400/2208/20, згідно якої, з огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання грошової компенсації за невикористанні дні щорічних відпусток у разі переведення військовослужбовця для проходження військової служби до іншої військової частини, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) та Закону України «Про відпустки», зокрема частини 3 статті 83 КЗпП України та частини 3 статті 24 Закону України «Про відпустки».

Скаржник звертає увагу на те, що факт виключення його зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення прирівнюється до припинення надання відповідних пільг та компенсацій, як військовослужбовцю, звільненому з військової служби.

Також скаржник звертає увагу на те, що відповідно до абзацу 3 пункту 1.9 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України 11.06.2008 № 260, військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.

За таких підстав, на переконання скаржника, відповідно до наведених вище положень, йому як військовослужбовцю, що виключений зі списків особового складу військової частини, має бути виплачена компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2024 роки

Отже, на переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні його позову.

Відповідач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 у спірний період проходив військову службу в Збройних Силах України, зокрема у ВЧ НОМЕР_1 .

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 29.04.2016 ОСОБА_1 є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.5).

Згідно з наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 06.03.2024 №68 (по стройовій частині) підполковник ОСОБА_1 - командир 2 дивізіону ВЧ НОМЕР_1 , призначений наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 28.02.2024 №147 на посаду старшого інженера служби організації експлуатації озброєння та військової техніки озброєння логістики управління повітряного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Повітряних Сил Збройних Сил України, справи та посаду здав і вибув до нового місця служби, до ВЧ НОМЕР_2 ,

АДРЕСА_1 гідно із зазначеним наказом з 06.03.2024 виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення (а.с.4).

Також з наказу вбачається, що позивач щорічну основну відпустку за 2022 рік не використав, щорічну основну відпустку за 2024 рік не використав, грошову допомогу на оздоровлення за 2024 рік не отримав, матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2024 рік, відповідно до Інструкції №260 не отримав.

Під час виключення зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 , ОСОБА_1 не була виплачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та сама додаткова відпустка як учаснику бойових дій не надавалась, що не заперечує відповідач (а.с.19-21).

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність щодо невиплати компенсації, звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду про відсутність підстав для виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2024 роки, колегія суддів зазначає таке.

Положення частини 2 статті 19 Конституції України визначають, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення частини 2 статті 19 Конституції України визначають, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі і вище - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

За правилами частини 1 статті 26 Закону №2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:

а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби або під час дії воєнного стану визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;

б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Правовий статус ветеранів війни, створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них врегульовані Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон № 3551-ХІІ).

Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону №3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Так, частина 1 статті 4 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР) передбачає такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі і вище - Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статей 1, 2 Закон № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з абзацом першим пункту 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки».

Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі, якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно пункту 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Згідно з пунктом 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема додаткової соціальної відпуски.

Однак, Закон № 2011-XII не встановлює припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку особа набула у період проходження військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів:

1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін;

2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII , пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Отже, військовослужбовцям можуть надаватися додаткові відпустки, та у разі невикористання ними додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, зокрема за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.08.2019 у справі № 620/4218/18 та Верховним Судом у постанові від 22.12.2021 № 640/21771/20.

Окрім цього, колегія суддів враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18.11.2021 у справі №400/2208/20, де суд зауважив на тому, що згідно абзацу 3 пункту 1.9. Порядку № 260 військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.

Як мовилося вище, право на додаткову відпустку, на яку позивач мав право як учасник бойових дій, виникло у позивача в особливий період, під час якого додаткові відпустки як учаснику бойових дій не надаються, а тому останній набув право на отримання грошової компенсації за спірний період.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не був звільнений, оскільки згідно з витягом з наказу від 06.03.2024 № 68 останній вибув до нового місця служби до ВЧ НОМЕР_2 АДРЕСА_1 .

Однак, суд не врахував ту обставину, що у цьому ж наказі зазначено, що позивач з 06.03.2024 виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, що фактично прирівнюється до припинення надання йому відповідних пільг та компенсацій, як військовослужбовцю, звільненому з військової служби, враховуючи, що відповідно до абзацу 3 пункту 1.9 Порядку № 260, військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.

При цьому, у вказаному наказі поміж інших виплат при звільненні, не зазначено про обов`язок роботодавця виплатити позивач грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведений відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

На підставі аналізу вищенаведених положень законодавства та враховуючи правові позиції Верховного Суду щодо застосування положень Закону № 504/96-ВР, Закону №3551-ХІІ, Закону № 2011-ХІІ, Порядку №260, колегія суддів доходить висновку, що на роботодавця покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Колегія суддів зауважує, що при розбіжності між положеннями загального і спеціального нормативно-правового акта перевага надається спеціальному. При цьому можливе субсидіарне застосування загальних норм, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю. Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Оскільки Законом № 3551-XII не врегульовано питання виплати компенсації у випадку виключення військовослужбовця з військової частини та переведення його до іншої військової частини, колегія суддів вважає, що під час вирішення цього питання слід керуватися приписами КЗпП України та Закону № 504/96-ВР.

Ураховуючи положення частин 1, 3 статті 83 КЗпП України, частин 1, 3 статті 24 Закону № 504/96-ВР, зважаючи на те, що позивач звільнено з посади старшого інженера служби організації експлуатації озброєння та військової техніки озброєння логістики управління повітряного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Повітряних Сил Збройних Сил України, з 06.03.2024 виключений зі списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення, при звільненні позивачу повинна була виплачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, право на яку визначено пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII , пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

За таких підстав, колегія суддів доходить висновку, що відповідач безпідставно не нарахував та не виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2024 роки, а порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2024 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 06.03.2024.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, а тому наявні підстави для скасування рішення суду та прийняття нового про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

У відповідності до вимог пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що суд неправильно розтлумачив законодавство, яке регулює спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

За результатами апеляційного перегляду, розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не проводився.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не передбачений.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2024 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 06.03.2024.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2024 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 06.03.2024.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя О. А. Шевчук

Повне судове рішення складено 03.03.2025.