Справа № 128/56/25
Суддя: Карпінська Ю. Ф.
Дата ухвалення: 2025-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 128/56/25

РІШЕННЯ

Іменем України

05 березня 2025 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

судді Карпінської Ю.Ф.,

за участі секретаря Дусанюк Н.О.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного провадження справу за адміністративним позовомОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, про визнання протиправними дій інспектора щодо складання акту огляду, тимчасового затримання та доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик, про стягнення сплачених коштів,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обгрунтовує тим, що постановою серії ЕНА №3743035 від 28.12.2024 інспектора відділу поліції №5 (м. Немирів) Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Українця Володимира Петровича його було притягнуто до адміністративно відповідальності у виді штрафу в розмірі 510,00 грн за ч. 2 ст. 122, ч. 3 ст. 121 КУпАП за те, що він нібито порушив п. 31.3 б, та п. 9.8 а Правил дорожнього руху. Крім того, інспектор відділу поліції №5 (м. Немирів) Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області старший лейтенант поліції Українець Володимир Петрович склав акт огляду, тимчасового затримання та доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик. 28.12.2024 близько 09 год 00 хв він, керуючи автомобілем «Volkswagen Transporter» НОМЕР_1 , рухався у селищі Вороновиця в межах населеного пункту. В цей час його транспортний засіб зупинили працівники патрульної поліції, які висловили претензії щодо недотримання ним вимог п. 31.3 б, п. 9.8 а ПДР, за що передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 122, ч. 3 ст. 121 КУпАП, у зв`язку з чим відносно нього було складено постанову та накладено адміністративне стягнення штраф в розмірі 510 грн. Крім того, інспектор відділу поліції №5 (м. Немирів) Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області старший лейтенант поліції Українець Володимир Петрович склав акт огляду, тимчасового затримання та доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик, внаслідок чого він змушений був додатково оплатити послуги евакуатора із доставки автомобіля на спеціальний майданчик в розмірі 4500,00 грн, комісію в розмірі 45,00 грн, послуги за зберігання тимчасово затриманого транспортного засобу в розмірі 432,00 грн та 40,00 грн комісії. Водночас, твердження поліцейських не відповідають дійсності, оскільки він є уважним та обережним водієм, 28 грудня 2024 року рухався в межах населеного пункту з ввімкненим ближнім світлом фар (денні ходові вогні) та чітко дотримувався інших вимог ПДР. Його зупинили у селищі Вороновиця, навпроти заправки «ОККО», яка розташована у селищі Вороновиця на трасі М-30, за адресою: автошлях Львів-Кіровоград-Знам`янка, 136 км + 300 м, тобто в межах населеного пункту, де у водія взагалі відсутній обов`язок вмикати денні ходові вогні або ближнє світло фар. За змістом п. 1.10 ПДР, населений пункт це забудована територія, в`їзд на яку і виїзд з якої позначаються дорожніми знаками 5.45, 5.46, 5.47 та 5.48. Оскаржувана постанова не відповідає вимогам ст.ст. 283, 284 КУпАП. Зокрема, постанова серії ЕНА №3743035 від 28.12.2024 винесена без з`ясування всіх обставин справи, посилання на будь-які інші докази вчинення ним адміністративного правопорушення в ній також відсутні. Водночас, звинувачення не може ґрунтуватись лише на припущеннях працівника патрульної поліції. Відповідач неправильно застосував правову норму, визначену ч. 2 ст. 122 КУпАП. Відповідальність за ч. 2 ст. 122 КУпАП настає лише за порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами, які повинні подаватись при початку руху та при зміні його напрямку. Зазначена норма закону не передбачає відповідальність за порушення правил користування попереджувальними сигналами під час руху та зупинки транспортного засобу. З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 убачається, що автомобіль марки «Volkswagen Transporter» д.н.з. НОМЕР_3 містить три місця для сидіння, маса без навантаження 1040 кг, повна маса транспортного засобу 2800 кг, що свідчить про те, що даний транспортний засіб відноситься до категорії «В», оскільки має масу меншу, ніж 3500 кг. Враховуючи те, що тип вказаного вище транспортного засобу загальний легковий з кількістю сидячих місць з місцем водія три, тому він відноситься до легкових автомобілів, призначених для перевезення пасажирів та їх багажу (вантажу). При цьому, відповідачем не надано суду доказів, що даний автомобіль за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення виключно вантажів. Відповідальність за ч. 3 ст. 121 КУпАП становить 340,00 грн, а не 510,00 грн, як накладено згідно з постановою серії ЕНА №3743035 від 28.12.2024. Відповідач не довів належними доказами факт вчинення позивачем зазначеного вище адміністративного правопорушення та, в свою чергу, у даній справі не вбачається порушення транспортним засобом правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху. 28.12.2024 у працівників поліції були відсутні підстави для тимчасового затримання транспортного засобу та внаслідок цього стягнення додаткових витрат у розмірі 5017,00 грн. Вважає, що при винесенні оскаржуваної постанові серії ЕНА №3743035 від 28.12.2024 не доведено, що в його діях наявний склад інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУПАП, тому провадження у даній справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Розглядаючи дану справу, відповідач не вказав у своїй постанові мотиви, на яких вона базується, не надав йому можливості викласти свої аргументи щодо незаконності дій працівників поліції, тим самим не було дотримано визначених ст. 1 КУпАП завдань цього Кодексу, зокрема щодо охорони та поваги до його прав. Крім того, відповідач підійшов до розгляду даної справи формально, інспектор відділу поліції №5 (м. Немирів) Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, який розглядав справу, грубо порушив чинне законодавство, визнавши його винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 122, ч. 3 ст. 121 КУпАП, без наявності належних, допустимих доказів, які б однозначно вказували на його вину у вчиненні вищевказаних адміністративних правопорушень. Тому просить скасувати постанову серії EHA №3743035 від 28.12.2024 інспектора відділу поліції №5 (м. Немирів) Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Українця Володимира Петровича про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 510,00 грн за ч. 2 ст. 122, ч. 3 ст. 121 КУпАП та закрити справу про адміністративне правопорушення; визнати протиправними дії інспектора відділу поліції №5 (м. Немирів) Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Українця Володимира Петровича щодо складання акту огляду, тимчасового затримання та доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик; стягнути з відповідача за рахунок асигнувань із державного бюджету на користь позивача сплачений штраф у розмірі 510 грн та комісію у розмірі 25,00 грн, послуги евакуатора, сплачені згідно з рахунком ТОВ «ВАРІО АГРО», з призначенням платежу: сплата за 8136 у розмірі 4500,00 грн, та комісії 45,00 грн, послуги із зберігання транспортного засобу в розмірі 432,00 грн та комісії в розмірі 40,00 грн, суму сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу.

Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 16.01.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху та надав строк для усунення недоліків.

20.01.2025 на виконання вимог ухвали судді Вінницького районного суду Вінницької області від 16.01.2025 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шевчук Н.М. подала відповідну заяву.

Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 22.01.2025 відкрив провадження у справі та призначив судове засідання.

29.01.2025 представник відповідача Головного управління Національної поліції у Вінницькій області за довіреністю Орленко В.В. подав відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що «28.12.2024 співробітник ГУНП у Вінницькій області використовував портативний відеореєстратор №796979. Як встановлено із відеозапису, поліцейський здійснює зупинку транспортного засобу «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», номерний знак НОМЕР_1 , при цьому вказаний автомобіль рухається із неввімкненими денними ходовими вогнями чи ближнім світлом фар та вмикаються вони лише після подання поліцейським вимоги про зупинку. Під час перевірки документів водій надав протокол перевірки технічного стану транспортного засобу «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», номерний знак НОМЕР_1 , проте у даного протоколу закінчився термін дії, тобто він являвся нечинним. Вказана обставини підтверджує, що водієві було достовірно відомо про необхідність проведення обов`язкового технічного контролю на даний транспортний засіб, а також віднесення даного автомобіля до категорії транспортних засобів, які підлягають обов`язковому технічному контролю. Із вказаним порушення водій погодився, пояснивши, що часто не експлуатує даний автомобіль. Роз`яснивши суть вчиненого правопорушення, поліцейський повідомив про розгляд справи про адміністративне правопорушення, зокрема намір винесення постанови, роз`яснив водієві його права, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, а також право і строки на оскарження постанови та обов`язок щодо строків сплати штрафу. Жодних заяв чи клопотань від позивача не надходило. У подальшому було винесено та вручено позивачеві під підпис оскаржувану постанову. Далі водієві було повідомлено про тимчасове затримання транспортного засобу шляхом доставлення його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку. Транспортний засіб являється джерелом підвищеної небезпеки, а експлуатація транспортного засобу, який підлягає, проте не пройшов, обов`язковий технічний контроль, створює небезпеку як для водія, так і інших учасників дорожнього руху, оскільки технічно несправний транспортний засіб має підвищену вірогідність потрапити в ДТП, у зв`язку з чим заборонено експлуатацію відповідних автомобілів. Згідно з п. 2.4. ПДР, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил. Транспортний засіб «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», номерний знак НОМЕР_3 , був зупинений на проїзній частині при наявності узбіччя, при цьому, перед виїздом із прилеглої території виїзду з автозаправної станції. Згідно з п. 15.1. та п. 15.2. ПДР, зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватися у спеціально відведених місцях чи на узбіччі. За відсутності спеціально відведених місць чи узбіччя або коли зупинка чи стоянка там неможливі, вони дозволяються біля правого краю проїзної частини (якомога правіше, щоб не перешкоджати іншим учасникам дорожнього руху). Подальша експлуатація транспортного засобу «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», номерний знак НОМЕР_3 , являється забороненою, при цьому його розташування відповідним чином робить неможливим рух інших транспортних засобів по даній смузі руху, а також перешкоджатиме руху або роботі снігоприбирального та іншого технологічного комунального транспорту. Позивач керував транспортним засобом «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», номерний знак НОМЕР_4 , який згідно з наявною відміткою являється малотонажним спеціалізованим фургоном 2000 року випуску. Отже, позивач керував вантажним автомобілем вантажопідйомністю до 3,5 тонни із строком експлуатації понад два роки, а відтак даний транспортний засіб підлягає обов`язковому технічному контролю. Як встановлено та не заперечується позивачем, відносно останнього було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 121 та ч. 2 ст. 122 КУпАП. Таким чином, у поліцейського були наявні підстави для застосування заходу забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення, а саме: тимчасове затримання транспортного засобу «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», номерний знак НОМЕР_1 . Позивач не заперечує факту керування транспортним засобом поза населеними пунктами із неввімкненими денними ходовими вогнями чи ближнім світлом фар, а також керування транспортним засобом, який не пройшов обов`язковий технічний контроль. Під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності поліцейський застосував положення ч. 2 ст. 36 КУпАП. Таким чином, закриття справи можливе лише у випадку спростування позивачем або недоведення відповідачем обох фактів порушення ПДР, при цьому, виключно порушення порядку розгляду справи являється підставою для повторного розгляду справи. Таким чином, поліцейський правомірно виніс оскаржувану постанову та тимчасово затримав транспортний засіб «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», номерний знак НОМЕР_1 , а відтак вимоги щодо стягнення шкоди являються безпідставними та необґрунтованими. Окрім того, позивачеві слід довести понесення відповідних витрат. Згідно з п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Таким чином, не підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення з ГУНП у Вінницькій області коштів на відшкодування шкоди у виді сплаченого штрафу у розмірі 510 грн та комісії у розмірі 25 грн, послуг евакуатора у розмірі 4500 грн та комісії у розмірі 45 грн, послуг із зберігання транспортного засобу у розмірі 432 грн та комісії у розмірі 40 грн. Вказана справа являється справою незначної складності, оскільки стосується факту порушення ПДР України, які мають знати та дотримуватися усі учасники дорожнього руху, а її розгляд проводиться за правилами спрощеного позовного провадження; вказаний адвокатом час являється явно завищеним, враховуючи складність справи та зміст адміністративного позову, де фактично цитуються норми КУпАП та фактично наводиться лише одна підстава відсутність доказів; вказаний позов немає ціни, а відтак не є майновим, а тому значення справи для позивача є формальним, оскільки сума штрафу, згідно з оскаржуваною постановою, складає лише 510 грн, при цьому інкриміноване позивачу порушення є дрібним, носить масовий та системний характер у суспільстві, а відтак не впливає жодним чином на репутацію позивача та не викликає особливого публічного інтересу до справи. Враховуючи викладене, заявлений представником позивача витрачений час в кількості 4 годин при наданні правової допомоги позивачеві та вартість наданих послуг в розмірі 4000 грн, тобто 1000 грн за годину, являються явно завищеними для відповідної категорії справ справи про адміністративне правопорушення. Просить залишити постанову серії ЕНА №3743035 від 28.12.2024 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 121 та ч. 2 ст. 122 КУпАП, без змін, а позовну заяву ОСОБА_1 без задоволення».

04.03.2025 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шевчук Н.М. подала до суду відповідь на відзив, у якій зазначила обставини, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, а також вказала, що не погоджується з правовою оцінкою обставин, викладених у відзиві. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

В судове засідання 04.03.2025 учасники справи не з`явились, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом у встановленому законом порядку.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шевчук Н.М. попередньо подала до суду заяву, у якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

В частині третій статті 194 КАС України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Вінницькій області в судове засідання 04.03.2025 не з`явився, хоч Головне управління Національної поліції у Вінницькій області повідомлялося про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 04.03.2025 за відсутності учасників справи та без фіксування засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Оглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані та надані докази в їх сукупності, давши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.

Судом установлено, що 26.12.2024 інспектор відділу поліції №5 (м. Немирів) Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області старший лейтенант поліції Українець Володимир Петрович виніс постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №3743035, якою притягнув ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122, ч. 3 ст. 121 КУпАП та наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн за те, що «28.12.2024 о 08 год 48 хв в селищі Вороновиця, автодорога М-30 водій, керуючи транспортним засобом на автодорозі М-30 та поза населеним пунктом були не ввімкнені денні ходові вогні або ближнє світло фар, під час перевірки було виявлено відсутність, який завчасно не пройшов обов`язково технічний стан контролю на транспортний засіб, чим порушив п.п. 31,3 б, 9.8 ПДР України, поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні або ближнє світло фар» (а.с. 12).

На спростування оскаржуваної постанови позивачем ОСОБА_1 у позові зазначено, що «твердження поліцейських не відповідають дійсності, оскільки він є уважним та обережним водієм, 28 грудня 2024 року рухався в межах населеного пункту з ввімкненим ближнім світлом фар (денні ходові вогні) та чітко дотримувався інших вимог ПДР. Його зупинили у селищі Вороновиця, навпроти заправки «ОККО», яка розташована у селищі Вороновиця на трасі М-30, за адресою: автошлях Львів-Кіровоград-Знам?янка, 136 км + 300 м, селище Вороновиця, тобто в межах населеного пункту, де у водія взагалі відсутній обов`язок вмикати денні ходові вогні або ближнє світло фар; з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 убачається, що автомобіль марки «Volkswagen Transporter» д.н.з. НОМЕР_3 містить три місця для сидіння, маса без навантаження 1040 кг, повна маса транспортного засобу 2800 кг, що свідчить про те, що даний транспортний засіб відноситься до категорії «В», оскільки має масу меншу, ніж 3500 кг, тому він відноситься до легкових автомобілів, призначених для перевезення пасажирів та їх багажу (вантажу), при цьому, відповідачем не надано суду доказів, що даний автомобіль за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення виключно вантажів; відповідач не довів належними доказами факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення та в свою чергу у даній справі не вбачається порушення транспортним засобом правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху; 28.12.2024 у працівників поліції були відсутні підстави для тимчасового затримання транспортного засобу та внаслідок цього стягнення додаткових витрат у розмірі 5017,00 грн; відповідач підійшов до розгляду даної справи формально, інспектор відділу поліції №5 (м. Немирів) Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, який розглядав справу, грубо порушив чинне законодавство, визнавши його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та ч. 3 ст. 121 КУпАП, без наявності належних, допустимих доказів, які б однозначно вказували на його вину у вчиненні вищевказаного адміністративного правопорушення».

У статті 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

У статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В частині другій статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В пункті 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки на території України, відповідно до статті 41 Закону України «Про дорожній рух», регулюються Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306.

Згідно зі ст. 31 Закону України «Про дорожній рух», поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: 1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху; 2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу; 3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення; 4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку; 5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути; 6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод; 7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху; 8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху; 9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв; 10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту; 11) якщо є наявна інформація, яка свідчить про те, що водій або пасажир транспортного засобу є особою, яка самовільно залишила місце для утримання військовополонених.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

У статті 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

У статті 280 КУпАП закріплено обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

В розумінні статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

В частині другій статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З наведеної норми слідує, що при прийнятті суб`єктом владних повноважень відповідного рішення таке рішення повинно містити інформацію про докази, які підтверджують викладені в ньому факти. У випадку ж відсутності посилань на певні докази, що підтверджують факт викладеного порушення, суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Зі змісту оскаржуваної постанови серії ЕНА №3743035 від 28.12.2024 убачається, що позивач ОСОБА_1 керував транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов.

Відповідно до п. 31.1 ПДР, технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.

Згідно з п. 31.3 б ПДР, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством, якщо вони не пройшли обов`язковий технічний контроль (для транспортних засобів, що підлягають такому контролю).

Відповідно до ч. 3 ст. 121 КУпАП, керування водієм транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів визначає Кабінет Міністрів України.

За змістом статті 35 Закону України «Про дорожній рух», для легкових автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажних автомобілів (незалежно від форми власності) вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепів до них із строком експлуатації більше двох років періодичність проходження обов`язкового технічного контролю становить кожні два роки.

Порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2012 №137 (далі Порядок).

Відповідно до п. 3 Порядку, періодичність проходження обов`язкового технічного контролю для вантажних автомобілів незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепів до них із строком експлуатації більше двох років становить кожні два роки.

З долученого стороною відповідача до матеріалів справи відеозапису з нагрудної бодікамери установлено, що на ньому зафіксований період з моменту зупинки водія ОСОБА_1 до винесення оскаржуваної постанови. Відеозапис дає можливість ідентифікувати державний номерний знак транспортного засобу, а також його марку, колір, модель. На прохання працівника поліції пред`явити документ про проходження обов`язкового технічного контролю, ОСОБА_1 його надає, однак в подальшому з`ясовується, що строк його дії закінчився, що є порушенням вимог п. 31.1, 31.3 б ПДР. Вказаний відеозапис у сукупності з іншими матеріалами справи є належним та допустимим доказом наявності в діях позивача ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 121 КУпАП (керування водієм транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов).

Так, згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 є власником транспортного засобу (спеціалізований вантажний фургон малотонажний) «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» червоного кольору, 2000 року випуску, повна маса 2800 кг, маса без навантаження 1040 кг (а.с. 40).

Отже, транспортний засіб, яким керував ОСОБА_1 , є вантажним, вантажопідйомність до 3,5 тонн.

Даний автомобіль, відповідно до наведених вимог ч. 7 ст. 35 Закону України «Про дорожній рух» та пункту 3 Порядку, підлягає обов`язковому технічному контролю кожних два роки.

На підставі наведених вище положень статті 35 Закону України «Про дорожній рух» суд дійшов висновку, що умови, за яких проведення обов`язкового технічного огляду транспортних засобів є обов`язковим, як і періодичність такого огляду, стосуються не тільки категорій транспортних засобів, але і строку їх експлуатації та мети використання (перевезення пасажирів або вантажу з метою отримання прибутку).

Відтак легкові автомобілі, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, так і вантажні автомобілі вантажопідйомністю до 3,5 тонн підлягають обов`язковому технічному огляду кожні два роки, якщо строк їх експлуатації перевищує два роки.

Таким чином, належний позивачу автомобіль, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 35 Закону України «Про дорожній рух», підлягає обов`язковому технічному контролю, оскільки строк його експлуатації більше двох років.

Викладене свідчить про те, що при винесенні оскаржуваної постанови в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 121 КУпАП відповідач діяв в межах наданих йому повноважень з дотриманням вимог чинного законодавства.

При цьому, зі змісту оскаржуваної постанови серії ЕНА №3743035 від 28.12.2024 також убачається, що позивач ОСОБА_1 керував транспортним засобом в селищі Вороновиця, на автодорозі М-30 та поза населеним пунктом були не ввімкнені денні ходові вогні або ближнє світло фар.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КУпАП, порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В пункті 9.8 ПДР України визначено, що під час руху механічних транспортних засобів у світлу пору доби з метою позначення транспортного засобу, що рухається, ближнє світло фар повинно бути увімкнене: а) у колоні; б) на маршрутних транспортних засобах, що рухаються по смузі, позначеній дорожнім знаком 5.8, назустріч загальному потоку транспортних засобів; в) на автобусах (мікроавтобусах), що здійснюють перевезення організованих груп дітей; г) на великовагових, великогабаритних транспортних засобах, сільськогосподарській техніці, ширина якої перевищує 2,6 м, та транспортних засобах, що здійснюють дорожнє перевезення небезпечних вантажів; ґ) на транспортному засобі, що буксирує; д) у тунелях. На всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу ближнє світло фар. В умовах недостатньої видимості на механічних транспортних засобах можна ввімкнути дальнє світло фар або додатково протитуманні фари за умови, що це не буде засліплювати інших водіїв.

На відеозаписі з бодікамери зафіксовано, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, був зупинений працівником поліції, який йому повідомив, що під час руху транспортного засобу не було увімкнене ближнє світло фар. При цьому, ОСОБА_1 зазначив, що рухається в межах населеного пункту, а тому у нього відсутній обов`язок вмикати ближнє світло фар. Працівник поліції, не заперечуючи факту руху ОСОБА_1 в межах населеного пункту, вказував, що він рухається «по трасі», а тому зобов`язаний вмикати ближнє світло фар.

Зафіксовані наданим стороною відповідача доказом обставини викликають обґрунтований сумнів в тому, що позивач ОСОБА_1 допустив порушення правил користування попереджувальними сигналами поза межами дії дорожніх знаків 5.49 «Початок населеного пункту», 5.50 «Кінець населеного пункту». Будь-якого підтвердження розташування на ділянці автодороги М-30, де трапилася подія за участі водія ОСОБА_1 , вказаних дорожніх знаків стороною відповідача не надано.

Крім того, відеозапис з бодікамери не містять інформації щодо місця розташування дорожніх знаків 5.49 «Початок населеного пункту», 5.50 «Кінець населеного пункту» та зони їхньої дії в кілометровій відмітці зазначеної автодороги.

Також в спірній постанові відсутнє посилання на докази місця вчинення, місця знаходження вказаних дорожніх знаків та зони їхньої дії в кілометровій відмітці зазначеної автодороги, що надало б можливість встановити фактичні обставини вчинення правопорушення.

Працівник поліції під час спілкування із ОСОБА_1 лише вказував про те, що «він рухається по трасі, тому зобов`язаний увімкнути ближнє світло фар».

При цьому, в пункті 9.8 Правил дорожнього руху міститься чіткий перелік випадків, коли водій має увімкнути денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу ближнє світло фар, а саме: у колоні; на маршрутних транспортних засобах, що рухаються по смузі, позначеній дорожнім знаком 5.8, назустріч загальному потоку транспортних засобів; на автобусах (мікроавтобусах), що здійснюють перевезення організованих груп дітей; на великовагових, великогабаритних транспортних засобах, сільськогосподарській техніці, ширина якої перевищує 2,6 м, та транспортних засобах, що здійснюють дорожнє перевезення небезпечних вантажів; на транспортному засобі, що буксирує; у тунелях; на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами.

Однак у даному випадку стороною відповідача не доведено, що у ОСОБА_1 був обов`язок увімкнути ближнє світло фар.

Таким чином, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування вини, не доведено належними та допустимими доказами наявність в діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Крім того, звертаючи до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначив, що «відповідач не довів належними доказами факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення та в свою чергу у даній справі не вбачається порушення транспортним засобом правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху; 28.12.2024 у працівників поліції були відсутні підстави для тимчасового затримання транспортного засобу та внаслідок цього стягнення додаткових витрат у розмірі 5017,00 грн».

Згідно зі ст. 260 КУпАП, у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускаються адміністративне затримання особи, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення осіб від керування транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Порядок адміністративного затримання, особистого огляду, огляду речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення осіб від керування транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо вживання лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, з метою, передбаченою цією статтею, визначається цим Кодексом та іншими законами України. Відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконним застосуванням заходів забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення, проводиться в порядку, встановленому законом.

У статті 265-2 КУпАП визначено, що у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачені частинами першою, другою, третьою, четвертою, шостою і сьомою статті 121, статтею 121-3, частинами третьою, п`ятою, шостою і сьомою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, порушення правил зупинки чи стоянки на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, транспортних засобів, оснащених електричними двигунами (одним чи декількома)), статтями 122-5, 124, 126, статтями 132-1, 206-1 цього Кодексу, працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, або транспортний засіб розміщений на місцях, призначених для зупинки, стоянки, безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, призначених для зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, оснащених електричними двигунами (одним чи декількома), в тому числі за допомогою спеціального автомобіля евакуатора. При тимчасовому затриманні транспортного засобу складається акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. У разі фіксації обставин тимчасового затримання транспортного засобу в режимі фотозйомки (відеозапису) таке затримання відбувається без присутності понятих.

У разі якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво не перешкоджає дорожньому руху або не створює загрозу безпеці руху, крім розміщення транспортного засобу на місцях, призначених для зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, транспортних засобів, оснащених електричними двигунами (одним чи декількома), такий транспортний засіб не може бути доставлений для зберігання на спеціальний майданчик. Випадки тимчасового затримання транспортного засобу та доставлення його для зберігання на спеціальний майданчик визначені частиною третьою статті 265-4 цього Кодексу. При тимчасовому затриманні транспортного засобу місце розташування такого транспортного засобу має бути обов`язково зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису). Інформація про тимчасове затримання транспортного засобу має невідкладно передаватися на абонентський номер рухомого (мобільного) зв`язку та на адресу електронної пошти, зазначені належними користувачами або особами, за якими зареєстровані транспортні засоби, відповідно до статті 279-4 цього Кодексу. У разі заподіяння транспортному засобу шкоди при його транспортуванні та/або зберіганні завдані збитки відшкодовуються за рахунок суб`єкта господарювання, що надає такі послуги, та/або відповідного страхового відшкодування, що здійснюється за правовідносинами обов`язкового страхування цивільної відповідальності суб`єкта господарювання, що надає послуги із транспортування та/або зберігання транспортних засобів у разі їх тимчасового затримання

Порядок тимчасового затримання працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції транспортних засобів та їх зберігання встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 №1102 затверджено Порядок тимчасового затримання працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції транспортних засобів та їх зберігання (далі Порядок).

В пункті 1 Порядку визначено процедуру тимчасового затримання транспортних засобів працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції, зберігання таких транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках, а також їх повернення.

Відповідно до п. 2 Порядку, тимчасове затримання транспортного засобу проводиться поліцейським у разі наявності в нього підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачені частинами першою-четвертою, шостою і сьомою статті 121, статтею 121-3, частинами третьою, п`ятою-сьомою статті 122 (у частині порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, порушення правил зупинки чи стоянки на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, транспортних засобів, оснащених електричними двигунами (одним чи декількома), статтями 122-5, 124, 126, частинами першою-четвертою статті 130, статтями 132-1, 206-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Поліцейським забороняється брати участь у тимчасовому затриманні транспортних засобів у випадках, не передбачених законом.

Згідно з п. 2-1 Порядку, тимчасове затримання транспортного засобу шляхом доставлення його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку проводиться виключно за умов, що розміщення такого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху чи створює загрозу безпеці руху, або транспортний засіб розміщений на місцях, призначених для зупинки, стоянки, безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, або на місцях, призначених для зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, оснащених електричними двигунами (одним чи декількома). За відсутності умов, зазначених в абзаці другому цього пункту, тимчасове затримання транспортного засобу проводиться шляхом блокування за допомогою технічних пристроїв. Випадки, коли розміщення транспортного засобу вважається таким, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, визначені частиною третьою статті 265-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Отже, тимчасове затримання транспортного засобу шляхом доставлення його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку проводиться винятково за наявності підстав, які встановлено Порядком №1102. Такими підставами, зокрема, є розміщення транспортного засобу так, що суттєво перешкоджає дорожньому руху чи створює загрозу безпеці руху, або транспортний засіб розміщений на місцях, призначених для зупинки, стоянки, безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю.

Відповідно до п. 4 Порядку, у разі тимчасового затримання транспортного засобу місце розташування такого транспортного засобу повинно бути обов`язково зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), крім випадків тимчасового затримання транспортного засобу боржника, оголошеного в розшук відповідно до статті 36 Закону України «Про виконавче провадження». Режим фотозйомки (відеозапису) передбачає здійснення поліцейським за допомогою технічних засобів (із функціями запису, зберігання, відтворення і передачі фото-, відеоінформації) фото/відеофіксації обставин порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів, а саме: дати, часу (моменту), місця розташування транспортного засобу відносно нерухомих об`єктів та/або географічних координат, інших ознак наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кодексу України про адміністративні правопорушення. Під час здійснення фотозйомки обов`язковою є наявність не менше двох зображень транспортного засобу, отриманих з різних або протилежних боків.

У даному випадку відповідачем не надано доказів наявності виняткових обставин, за наявності яких затримання транспортного засобу відбувається шляхом доставлення на спеціальний майданчик, а саме: доказів того, що транспортний засіб було розміщено так, що суттєво перешкоджало дорожньому руху чи створювало загрозу безпеці руху, або на місцях, призначених для зупинки, стоянки, безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 18.06.2020 (справа № 686/14075/16-а).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Складовими елементами акту завдання шкоди є: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду; настання шкоди; причинний зв`язок між вказаними двома елементами; вина завдавача шкоди.

Згідно зі ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 (справа №826/12003/16) зазначила, що аналіз зазначених вище правових норм свідчить про те, що якщо вимоги про відшкодування шкоди пов`язані з вимогою вирішити публічно-правовий спір, то такі вимоги підлягають розгляду за нормами КАС України.

Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у справах № 761/10730/18 та №725/5833/16-ц.

При розгляді питання доведеності наявності матеріальної шкоди (збитків) та її розміру суд приймає до уваги встановлений факт евакуації транспортного засобу позивача та матеріальні витрати, які були понесені позивачем у зв`язку із намаганням повернути транспортний засіб.

Приймаючи до уваги наявність належних та допустимих доказів, суд вважає доведеним факт понесеної позивачем матеріальної шкоди, так і розмір шкоди в сумі 5017,00 грн, з яких: послуги евакуатора 4500,00 грн, комісія 45,00 грн, послуги із зберігання транспортного засобу 432,00 грн, комісія 40,00 грн, що підтверджується наданими стороною позивача квитанціями (а.с. 21, 22, 23).

Оскільки автомобіль позивача ОСОБА_1 знаходився на спеціальному майданчику у зв`язку із рішенням інспектора відділу поліції №5 (м. Немирів) Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Українця Володимира Петровича про необхідність тимчасового затримання транспортного засобу, наявний причинний зв`язок між рішенням поліцейського про тимчасове затримання транспортного засобу і понесеними позивачем витратами на послуги евакуатора та зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику.

Таким чином, судом установлено наявність матеріальної шкоди в розмірі 5017,00 грн, понесеної позивачем у зв`язку із необхідністю повернути транспортний засіб, що був евакуйований та знаходився на спеціальному майданчику внаслідок дій працівника поліції, який без наявності відповідних доказів суттєвої перешкоди дорожньому руху (незаконно) здійснив тимчасове затримання автомобіля.

Отже, вимоги позивача ОСОБА_1 щодо визнання протиправними дії інспектора відділу поліції №5 (м. Немирів) Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Українця Володимира Петровича щодо складання акту огляду, тимчасового затримання та доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик та стягнення з відповідача за рахунок асигнувань із державного бюджету на користь позивача сплачених коштів за послуги евакуатора та за послуги із зберігання транспортного засобу є доведеними і такими, що підлягають задоволенню.

Оцінюючи докази по даній справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд враховує таке.

Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Встановлення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення повинно бути підтверджене належними та допустимими доказами

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягається до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 у справі № 338/1/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням Правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення.

Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

Тобто дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

У справі «Barbera, Messeque and Jabardo v. Spain» (скарга № 10590/83 від 06.12.1988) Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, покладені в основі висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (справа «Daktaras v. Lithuania», скарга № 42095/98).

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 10.02.1995 у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Правова природа адміністративної відповідальності по своїй суті аналогічна кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У справі «Надточій проти України» (скарга № 7460/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу про адміністративні правопорушення (пункт 21 рішення).

Крім того, у рішенні від 22.12.2010 №23-рп/2010 Конституційний Суд України дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (пункт 4.1).

За принципом презумпції невинуватості всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. За таких умов вчинення позивачем правопорушення залишається недоведеним.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно з ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Суд вважає, що оскаржувана постанова серії ЕНА №3743035 від 28.12.2024 в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн прийнята не у способи, що передбачені Конституцією та законами України, тому підлягає скасуванню, а провадження по справі у цій частині закриттю, так як в судовому засіданні повно і всебічно з`ясовано обставини справи, доказів правомірності винесеного рішення відповідачем не надано.

При цьому, враховуючи, що у даному випадку суд дійшов висновку, що при винесенні оскаржуваної постанови серії ЕНА №3743035 від 28.12.2024 в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 121 КУпАП відповідач діяв в межах наданих йому повноважень з дотриманням вимог чинного законодавства, беручи до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 121 КУпАП, керування водієм транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд вважає необхідним змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 121 КУпАП, зі стягнення в сумі 510,00 грн на стягнення в сумі 340,00 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача за рахунок асигнувань із державного бюджету суми сплаченого штрафу в розмірі 510,00 грн слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 22.07.2019 (справа 757/2757/16-а) вказав, що процедура повернення штрафу передбачена статтею 296 КАС України і не може бути розглянута в цій справі. Окремий порядок повернення коштів передбачений Порядком повернення коштів, помилково або надмірно зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

В частині третій статті 139 КАС України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Отже, підставою для стягнення з суб`єкта владних повноважень судового збору є задоволення позовних вимог сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, та наявність документального підтвердження сплати нею судового збору у відповідному розмірі.

Така позиція суду повністю співпадає з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.07.2020 по справі № 524/6159/16-а.

Згідно з квитанцією №36ER-A6QT-SBQE від 17.01.2025, позивачем при зверненні до суду з вищевказаним позовом на рахунок Вінницького районного суду Вінницької області було сплачено судовий збір в розмірі 2422,00 грн.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог позивача, у порядку, передбаченому статтею 139 КАС України, судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 1816,40 грн підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача на користь позивача.

Позивач ОСОБА_1 у позові просить стягнути з відповідача витрати, понесені на правничу допомогу, в розмірі 4000 грн.

У статті 59 Конституції України закріплено право кожної людини на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 (справа № 379/1418/18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Як убачається із матеріалів справи, 03 січня 2025 року між адвокатом Шевчук Наталією Миколаївною та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правничої допомоги, в якому зазначено, що вартість послуг за надання правничої допомоги становить 4000 грн. В якості доказів оплати надано квитанцію до прибуткового касового ордера №01 від 03.01.2025, відповідно до якої ОСОБА_1 сплатив гонорар адвокату Шевчук Н.М. в розмірі 4000,00 грн.

Згідно з копією попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат від 07.01.2025, за домовленістю адвоката з позивачем, година роботи адвоката оплачується у розмірі 1000,00 грн; юридичний аналіз наданих документів 0,5 год; опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, формування правової позиції 0,5 год; підготовка та подання процесуальних та інших документів по справі: позовна заява з додатками, відповідь на відзив, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, 2 год; участь адвоката в судових засіданнях у суді першої інстанції 1 год; отже, оплата витрат на правову допомогу у даній справі складає 4000,00 грн (1000,00 грн ? 4 год).

Аналізуючи надану стороною позивача копію попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат від 07.01.2025, слід зазначити, що стягнення коштів за участь адвоката в судових засіданнях у суді першої інстанції, на що витрачено одну годину, не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, оскільки у даній справі адвокат Шевчук Н.М. участі в судових засіданнях не приймала, а розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, а також часткове задоволення позовних вимог позивача, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати, понесені останнім на правничу допомогу, в сумі 2000,00 грн, яка є пропорційною до розміру задоволених позовних вимог та відповідає критерію пропорційності.

Керуючись ст.ст. 31, 40 Закону України «Про дорожній рух», ст.ст. 23, 35 Закону України «Про Національну поліцію», ст.ст. 22, 55, 59, 62 Конституції України, ст.ст. 9, 23, 251 КУпАП, ст.ст. 2, 5, 6, 9, 14, 72-78, 139, 194, 229, 241-246, 250, 255, 286, 293-295 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позовОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, про визнання протиправними дій інспектора щодо складання акту огляду, тимчасового затримання та доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик, про стягнення сплачених коштів задовольнити частково.

Скасувати постанову серії ЕНА №3743035 від 28.12.2024 в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП. Провадження у справі в частині притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, закрити.

Постанову серії ЕНА №3743035 від 28.12.2024 в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 121 КУпАП, залишити без змін.

Змінити захід стягнення, визначений постановою серії ЕНА №3743035 від 28.12.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 121 КУпАП зі штрафу в розмірі 510 (п`ятсот десять) грн 00 коп. на 340 (триста сорок) грн 00 коп.

Визнати протиправними дії інспектора відділу поліції №5 (м. Немирів) Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Українця Володимира Петровича щодо складання акту огляду, тимчасового затримання та доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Вінницькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) сплачені кошти в сумі 5017 (п`ять тисяч сімнадцять) грн 00 коп., з яких: послуги евакуатора 4500,00 грн, комісія 45,00 грн, послуги із зберігання транспортного засобу 432,00 грн, комісія 40,00 грн.

Решту позовних вимог залишити без задоволення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Вінницькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) в рахунок відшкодування сплаченого судового збору грошові кошти в розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн 40 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Вінницькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) в рахунок відшкодування витрат, понесених на правничу допомогу,грошові кошти в розмірі 2000 (дві тисячі) грн 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

ВідповідачГоловне управління Національної поліції у Вінницькій області, адреса місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Театральна, 10.

СУДДЯ