Справа № 420/36201/23
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2025-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/36201/23

Категорія:106030000 Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту: 27.03.2024 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, Головного управління (далі ГУ) Держпродспоживслужби в Одеській області про:

- визнання протиправним та скасування Наказу №724-к від 22 листопада 2023 року Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів щодо звільнення ОСОБА_1 ;

- зобов`язання Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів поновити ОСОБА_1 на посаді Начальника ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області;

- зобов`язання Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів запропонувати ОСОБА_1 посаду, на яку він може претендувати, з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності та працевлаштування на відповідну посаду, у разі його згоди, шляхом переведення;

- зобов`язання Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів відшкодувати ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 22 листопада 2023 року по дату ухвалення судового рішення по даній справі.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що на виконання судового рішення по справі №420/20768/21, Наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів №714-к від 16 листопада 2023 року ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області з 23 вересня 2021 року. Наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів №724-к від 22 листопада 2023 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади, у зв`язку із поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, відповідно п.1 ч.1 ст. 88 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі Закон №889-VIII). Позивач вважає, що вказаний Наказ є незаконним, та таким, що підлягає скасуванню, оскільки йому, відповідно вимог ст. 49-2 КЗпП України, не було запропоновано іншої рівнозначної посади, хоча, на його думку, така можливість у відповідача була. Також, ОСОБА_1 наголошено, що відповідач, порушуючи норми КЗпП України, звільнив останнього з посади, при цьому не повідомивши про це його за 30 календарних днів до запланованого звільнення, що свідчить про незаконне звільнення без наявності на те законних підстав.

Відповідач Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, позов не визнала, вказуючи, що Законом №889-VIII та/або іншим спеціальним законодавством у даному випадку не передбачено надання суб`єктом призначення пропозиції щодо переведення працівника який підлягає звільненню у зв`язку із поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, на іншу роботу. Також, відповідачем наголошено, що положення ч.2 ст. 40 КЗпП України об`єктивно не підлягають застосуванню, оскільки дані спірні правовідносини повністю врегульовані Законом №889-VIII.

Відповідач ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області, позов не визнав, вказуючи, що на момент звільнення ОСОБА_1 був державним службовцем, та на нього розповсюджувалися вимоги Закону №889-VIII, які є спеціальним законом, який регулює трудові відносини державного службовця. В ст. 88 Закону №889-VIII не зазначено обов`язку власника щодо працевлаштування державного службовця на іншу чи рівнозначну посаду, у разі звільнення за вказаною статтею. Таким чином, на підставі викладеного, відповідач вважає, що Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів діяла в межах чинного законодавства, та не мала законних підстав для пропозиції позивачу іншої рівнозначної посади державної служби або нижчої посади державної служби.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року позов ОСОБА_1 до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання протиправним та скасування Наказу №724-к від 22 листопада 2023 року, та зобов`язання вчинити певні дії, - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано Наказ служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів №724-к від 22 листопада 2023 року "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Зобов`язано Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів надати ОСОБА_1 пропозиції щодо вакансій, на які він може претендувати, з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, та у разі погодження переведення ОСОБА_1 на відповідну посаду.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 268,40 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 268,40 грн.

В апеляційні скарзі Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також що у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги:

- апелянт вказує, що дана справа є справою щодо проходження публічної служби та звільнення з неї, в якій позивачем є службова особа, яка у значенні Закону України "Про запобігання корупції" від 14 жовтня 2014 року №1700-VII (далі Закон №1700-VII) займає відповідальне та особливо відповідальне становище, тож, в силу п.1 ч.6 ст. 12 КАС України така справа не належить до справ незначної складності;

- звернуто увагу суду, що під терміном "вивільнення працівників" розуміється припинення з ними трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст. 40 КЗпП України (змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників). Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, прийняття власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією;

- апелянт вказує, що під терміном "вивільнення працівників" також розуміється припинення з ними трудового договору з підстав, передбачених п.6 ч.1 ст. 41 КЗпП України (крім підстав, передбачених ст. 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадку неможливості забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій). Стосовно інших підстав припинення трудового договору термін "вивільнення працівників" не застосовується;

- апелянт наголошує, що Держпродспоживслужбою до правовідносин, що склалися між нею та ОСОБА_1 , з урахуванням обставин (поновлення судовим рішенням на посаді ОСОБА_2 ) вірно застовано норму матеріального права - п.1 ч.1 ст. 88 Закону №889-VIII, а не відповідні норми КЗпП України щодо вивільнення працівника та розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця;

- особливості припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, у тому числі у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, безпосередньо врегульовані ст. 88 Закону №889-VIII, яка є достатньо чіткою і безальтернативно врегульовує питання припинення особою державної служби через поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала;

- норми ст. 88 Закону №889-VIII не містять відсилки до ст. 41 зазначеного Закону. Наслідком поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, є саме припинення державної служби (трудових відносин) (у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін), а не переведення чи пропонування іншої посади, обов`язок працевлаштувати.

В апеляційні скарзі ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також що у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги:

- апелянт вказує, що дана справа в силу п.1 ч.6 ст. 12 КАС України належить до справ незначної складності, що не враховано судом першої інстанції;

- під терміном "вивільнення працівників" розуміється припинення з ними трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст. 40 КЗпП України (змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників). Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, прийняття власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією;

- апелянт звертає увагу суду на те, що позивача було звільнено на підставі п.1 ч.1 ст. 88 Закону №889-VIII, де зазначено, що підставами для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є: поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала;

- спеціальними нормами, в частині визначення підстав припинення державної служби, є норми Закону №889-VIII, а не КЗпП України, що підтверджується правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетним є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року іншими учасниками справи не оскаржено.

Таким чином, відповідно до правил ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто, в частині задоволених позовних вимог.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу вказується, що рішення суду першої інстанції є правильним, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

16 листопада 2023 року Наказом №714-к "Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ", керуючись Положенням про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №667 (далі Положення №667), на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2022 року по справі №420/20768/21, враховуючи постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року справі №420/20768/21, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області з 23 вересня 2021 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року по справі №640/31884/20 задоволено адміністративний позов ОСОБА_2 . Визнано протиправним та скасовано висновок щодо результатів оцінювання службової діяльності державного службовця начальника ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області ОСОБА_2 за 2020 рік. Визнано протиправним та скасовано Наказ Голови Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів №420-к від 09 грудня 2020 року "Про затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності керівників територіальних органів Держпродспоживслужби" в частині затвердження висновку щодо оцінювання службової діяльності начальника ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області ОСОБА_2 за 2020 рік. Визнано протиправним та скасовано Наказ Голови Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 10 грудня 2020 року №426-к "Про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області". Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області з 01 лютого 2021 року. Зобов`язано Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів здійснити розрахунок суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 за період з 01 лютого 2021 року до 08 лютого 2021 року та стягнути з Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів суму стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 за період з 01 лютого 2021 року до 08 лютого 2021 року. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області з 01 лютого 2021 року.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2023 року по справі №640/31884/20 касаційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Гайдай Я.Ф. задоволено частково. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2023 року скасовано. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року змінено шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції Постанови Верховного Суду. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року залишено без змін.

22 листопада 2023 року Наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів №724-к "Про звільнення ОСОБА_1 ", керуючись Положенням №667, звільнено 22 листопада 2023 року ОСОБА_1 з посади начальника ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області, у зв`язку з поновленням на посаді ОСОБА_2 , який раніше обіймав цю посаду, відповідно п.1 ч.1 ст. 88 Закону №889-VIII. Підстава: Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року по справі №640/31884/20, Постанова Верховного Суду від 20 листопада 2023 року по справі №640/31884/20.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, звільнила позивача з посади, не повідомивши його за 30 календарних днів про звільнення, та не запропонувавши будь яку іншу посаду з метою переведення, що відповідачами по справі не заперечується.

Таким чином, враховуючи, що спірний Наказ №724-к від 22 листопада 2023 року Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів щодо звільнення ОСОБА_1 , прийнятий Державною службою України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів із порушенням встановленої процедури, без дотримання вимог чинного законодавства України, що мало наслідком порушення прав позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що він є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, оскільки посаду, яку позивач обіймав, наразі займає ОСОБА_2 , поновлений на підставі відповідного судового рішення, суд першої інстанції зобов`язав Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів надати пропозиції ОСОБА_1 щодо вакансій, на які він може претендувати з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, ст.ст. 1, 2, п.7 ч.1 ст. 4, ст. 1 ст. 83, ст.ст. 87, 88 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII, п.6 ч.1, п.п.1, 2, 6 ч.2 ст. 40, ч.6 cт. 49-2 КЗпП України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ч.2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спірні правовідносини регулюються як загальними нормами трудового законодавства - Кодексом законів про працю України, так і спеціальним законодавством, яким, у даному випадку, є Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII, оскільки позивач до звільнення проходив державну службу.

Відповідно ст.ст. 1, 2 Закону №889-VIII, державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, визначних частиною першою цієї статті.

Державний службовець це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно п.7 ч.1 ст. 4 Закону №889-VIII, державна служба здійснюється з дотриманням принципу забезпечення рівного доступу до державної служби заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною 1 ст. 83 Закону №889-VIII визначено перелік підстав припинення державної служби:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (ст. 84);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (ст. 85);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (ст. 86);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (ст. 87);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (ст. 88);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (ст. 43);

7) у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади";

9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (ст. 88-1).

Згідно ст. 88 Закону України "Про державну службу" підставами для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є:

1) поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала;

2) неможливість виконання державним службовцем службових обов`язків за станом здоров`я за наявності медичного висновку, порядок надання якого визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я;

3) набрання законної сили рішенням суду про визнання особи недієздатною або про обмеження дієздатності особи;

4) визнання державного службовця безвісно відсутнім чи оголошення його померлим;

5) обрання на виборну посаду до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з дня набуття повноважень;

6) смерть державного службовця.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Відповідно ч. 2 ст. 40 КЗпП, звільнення з підстав, зазначених у п.п.1, 2, 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що ст. 87 Закону №889-VIII регламентує особливості припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. Відповідно п.5 ч.1 ст. 83 вищенаведеного Закону, державна служба припиняється у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (ст. 88 цього Закону). Статтею 88 вказаного Закону достатньо чітко регламентує особливості припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 листопада 2023 року Наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів №714-к "Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ", керуючись Положенням про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №667, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2022 року по справі №420/20768/21, враховуючи постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року справі №420/20768/21, - поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області з 23 вересня 2021 року.

Разом з тим, 22 листопада 2023 року Наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів №724-к "Про звільнення ОСОБА_1 ", керуючись Положенням про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 667, - звільнено 22 листопада 2023 року ОСОБА_1 з посади начальника ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області, у зв`язку з поновленням на посаді ОСОБА_2 , який раніше обіймав цю посаду, відповідно п.1 ч.1 ст. 88 Закону №889-VIII. Підстава: Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року по справі №640/31884/20, Постанова Верховного Суду від 20 листопада 2023 року по справі №640/31884/20.

Колегія суддів наголошує, що роботодавець дійсно може розірвати трудовий договір з працівником за п.6 ч.1 ст. 40 КЗпП України у разі поновлення на роботі попереднього працівника, який раніше виконував цю роботу.

Разом з тим, відповідно ч.2 ст. 40 КЗпП України, звільнення за підставами, передбаченими п.п.1, 2, 6 ст. 40 КЗпП, застосовується лише у випадках, коли неможливо працівника з його згоди перевести на іншу роботу, тобто тоді, коли у роботодавця об`єктивно немає такої можливості, або у разі, якщо працівник відмовиться від такого переведення.

Таким чином, при припиненні державної служби у зв`язку з обставинами, що стались незалежно від волі сторін, зокрема при звільненні працівника у випадку поновлення на роботі іншого працівника, який раніше виконував цю роботу (ст. 88 Закон №889-VIII), діють норми ст. 49-2 КЗпП щодо встановленого останньою порядку вивільнення працівників.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року по справі №813/3294/17:

Відповідно ч.6 cт. 49-2 КЗпП України, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців, відповідно Закону №889-VIII, здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Колегія суддів наголошує, у випадку коли у спеціальному законі не передбачається або прямо забороняється застосування норм трудового законодавства, то особа може бути звільнена виключно з підстав, передбачених Законом №889-VIII.

Так, Закон №889-VIII визначає лише підстави припинення державної служби і гарантії у разі звільнення (розділ IX Закону №889-VIII).

Порядок і процедура звільнення працівників, які мають статус державних службовців, вказаний спеціальний закон не визначає, крім ст. 89 Закону №889-VIII, що містить зобов`язання щодо передачі справ і майна.

Водночас, КЗпП України містить відповідні положення щодо порядку вивільнення працівників (ст.49-2 Кодексу), в тому числі і державних службовців.

Таким чином, аналіз КЗпП України та Закону №889-VIII дає підстави стверджувати, що в спірних відносинах, що розглядаються, жодних розбіжностей і конкуренції між цими нормативно-правовими актами немає.

Натомість, у спірних правовідносинах, що розглядаються, ці нормативні акти своїми нормами взаємодіють і доповнюють один одного. Закону №889-VIII як спеціальний закон визначає підстави її припинення, а КЗпП України, як загальний нормативно-правовий акт, встановлює порядок вивільнення працівників, в тому числі, і тих, що мають статус державних службовців.

Тобто, в спірних правовідносинах, що розглядаються можливе субсидіарне застосування загальних норм, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані це повністю, а отже норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Вказана позиція також узгоджується з висновками викладеними в постанові Верховного суду від 08. липня 2020 року №813/3294/17.

Згідно ч.2 ст. 40 КЗпП, звільнення за підставами, передбаченими п.п.1, 2, 6 ст. 40 КЗпП, застосовується лише у випадках, коли неможливо працівника з його згоди перевести на іншу роботу, тобто тоді, коли у роботодавця об`єктивно немає такої можливості, або у разі, якщо працівник відмовиться від такого переведення.

На підставі абз.6 ст. 49-2 КЗпП України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону №889-VIII, здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей, а саме: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів.

З огляду на викладене, для звільнення працівника у зв`язку із поновленням особи, яка раніше займала цю посаду, відповідач повинен був за 30 календарних днів до запланованого звільнення, запропонувати позивачу переведення на іншу посаду з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, і лише в разі його не згоди звільнити.

Також, системний аналіз вищевказаних законодавчих положень свідчить про те, що законною підставою для звільнення позивача на підставі п.1 ч.1 ст. 88 Закону №889-VIII, є факт не надання ним згоди про переведення на іншу роботу.

Втім, як вбачається з матеріалів справи, Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, звільнила позивача з посади, не повідомивши його за 30 календарних днів про звільнення, та не запропонувавши будь яку іншу посаду з метою переведення, що відповідачами по справі не заперечується.

Таким чином, враховуючи, що спірний Наказ №724-к від 22 листопада 2023 року Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів щодо звільнення ОСОБА_1 , прийнятий Державною службою України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів із порушенням встановленої процедури, без дотримання вимог чинного законодавства України, що мало наслідком порушення прав позивача, він є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, колегія суддів наголошує про те, що відповідно обставин справи, поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області об`єктивно не є можливим, адже наразі вказану посаду обіймає ОСОБА_2 , поновлений на підставі відповідного рішення суду, а відтак враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що порушене право позивача має бути поновленим у спосіб, зокрема, шляхом зобов`язання Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів надати ОСОБА_1 пропозиції щодо вакансій, на які він може претендувати, з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, та у разі погодження переведення ОСОБА_1 на відповідну посаду. Адже саме у такий спосіб буде дотримано відповідачем вимоги чинного законодавства, та відновлено порушене право ОСОБА_1 , при цьому, не призведе до порушення прав поновленого на посаді працівника ОСОБА_2 , якого призначено на цю посаду на виконання рішення суду у справі №640/31884/20.

Стосовно аргументів апеляційної скарги щодо порушенням судом першої інстанції процесуальних норм права, колегія суддів вказує наступне.

Спір у цій справі є спором з приводу проходження публічної служби. Позивач займав посаду начальника ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області, яка відноситься до категорії "б".

За змістом ч.4 ст. 12 КАС України (у редакції чинній на момент вирішення питання про відкриття провадження судом першої інстанції) виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених ч.1 ст. 266-1 цього Кодексу.

Із змісту положення ч.2 ст. 12 КАС України вбачається, що в порядку спрощеного позовного провадження можуть розглядатися не лише справи незначної складності, але й інші справи, для яких пріоритетним є швидке вирішення справ.

Отож за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено ч.4 ст. 12, ч.4 ст. 257 КАС України).

У цій справі суд першої інстанції не відносив цю справу до категорії справ незначної складності, однак, урахувавши вимоги ст. 257 КАС України, розглянув її за правилами спрощеного позовного провадження.

Так, Верховний Суду в постанові від 28 листопада 2024 року по справі №420/35487/23 вказав, що "тільки те, що ця справа не є справою незначної складності ще не визначає процедури її розгляду (тобто за правилами загального позовного провадження). Зважаючи на положення ч.4 ст. 12, ч.4 ст. 257 КАС України, прямої заборони розглядати цю справу у порядку спрощеного провадження немає. За відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суду дозволено розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження (відповідно до частини другої статті 257 КАС України)".

Аналогічні правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі №460/6542/20, від 07 жовтня 2021 року у справі №640/23517/20, від 30 червня 2022 року у справі №640/27145/20, від 22 листопада 2022 року у справі №320/8522/20.

З огляду на сформовану позицію Верховного Суду в указаних справах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції міг розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .

Враховуючи все вищевикладене, колегія судів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 04 березня 2025 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.