Справа № 600/786/24-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2025-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. Чернівці Справа № 600/786/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області до Управління Західного офісу Держаудитслужби України в Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги.

У С Т А Н О В И В:

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Управління Західного офісу Держаудитслужби України в Чернівецькій області (далі - відповідач), в якому просить:

визнати протиправними та скасувати вимоги, зазначені в листі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Чернівецькій області від 25.01.2024 № 132408-14/269-2024 Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства щодо необхідності забезпечення відшкодування до державного бюджету доплат суддям без повноважень в сумі 1229384,87 грн, середнього заробітку мобілізованому судді без повноважень ОСОБА_1 на 46603,34 грн та відповідно відкоригувати розрахунки сум сплаченого на ці виплати єдиного соціального внеску в сумі 270464,74 грн, щодо необхідності коригування розрахунків по сплаті єдиного соціального внеску, нарахованого на винагороди присяжним на 76756,79 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що на підставі висновків акту ревізії від 27.12.2023, відповідач направив на адресу територіального управління вимогу про усунення виявлених ревізією порушень законодавства, в якій серед іншого, вимагав забезпечити відшкодування до державного бюджету доплат суддям без повноважень в сумі 1229384,87 грн, середнього заробітку мобілізованому судді без повноважень ОСОБА_1 на 46603,34 грн та відповідно коригування розрахунків сум сплаченого на ці виплати єдиного соціального внеску в сумі 270464,74 грн, а також щодо необхідності коригування розрахунків по сплаті єдиного соціального внеску, нарахованого на винагороди присяжним на 76756,79 грн.

Позивач вважає, що вказана вимога є необґрунтованою та безпідставною, оскільки в оскаржених документах має місце неповне з`ясування та врахування всіх обставин, що мають значення, як наслідок зазначені вимоги підлягають скасуванню.

Зокрема, на думку позивача, нарахування та виплата доплати за вислугу років до посадового окладу суддівської винагороди суддям без повноважень, а також нарахування та сплата ЄСВ в 2021 році не вважається порушенням, що підтверджується рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 06.10.2021 у справі № 600/3525/21-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2021.

За вказаною позовною заявою відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Управління Західного офісу Держаудитслужби України в Чернівецькій подало до суду відзив, в якому заперечувало проти задоволення позову, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність заявленого позову.

В обґрунтування заперечень відповідач зазначав, що у переліку підстав, при яких суддя, що не здійснює правосуддя, має право на отримання доплат до посадового окладу, відсутня така підстава як нездійснення правосуддя суддею, призначеного на посаду строком на п`ять років, у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено суддею.

На думку відповідача, у судді, призначеного до 30.09.2016 року на посаду строком на п`ять років, що не здійснює правосуддя у зв`язку із закінченням строку на який його було призначено суддею, відсутні правові підстави на отримання доплат до посадового окладу.

Відповідно, в порушення ч. 10 ст. 135 Закону № 1402, територіальним управлінням в ревізійному періоді було зайво нараховано та виплачено доплати за вислугу років 7 суддям на загальну суму 1 229 384,87 грн за період, коли вони не здійснювали правосуддя, на які, як наслідок, позивачем було зайво нараховано та сплачено ЄСВ на 270464,74 грн. Як наслідок, судді Садгірського районного суду ОСОБА_2 , який не здійснював правосуддя, до розрахунку середнього заробітку у зв`язку з призовом на військову службу було включено вказану вище доплату за вислугу років, що призвело до зайвого нарахування та виплати середнього заробітку в 2023 році на 46603,34 грн.

Крім того, відповідач зазначав, що винагорода присяжному не відноситься до основної, додаткової заробітних плат та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, тому територіальним управлінням із сум винагороди присяжним було зайво нараховано та сплачено єдиний соціальний внесок на загальну суму 76756,79 грн.

Позивач скористався правом, передбаченим ст. 163 КАС України, та подав до суду відповідь на відзив, якому виклав свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення.

З`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області (вул. Хотинська, 3, м. Чернівці, ) зареєстроване як юридична особа 26.11.2002, що підтверджується випискою з ЄДР (а.с. 68). Основним видом діяльності позивача є: державне управління загального характеру (код 84.11).

Відповідно до п. 8.16 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Державної аудиторської служби України на ІІІ квартал 2023 року, на підставі направлень від 27.09.2023 № 277, від 11.12.2023 № 447, від 03.10.2023 № 387, від 11.12.2023 № 449, від 31.10.2023 № 412, від 11.12.2023 № 448 та від 24.11.2023 № 432, Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Чернівецькій області проведено ревізію окремих питань фінансово - господарської діяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області за періоди з 01.01.2021 по 30.06.2023, про що складено акт від 27.12.2023 № 08-33/19 (а.с. 11 - 50).

В акті ревізії, серед іншого, зафіксовано, що ревізією з питань видатків на оплату праці суддів встановлено, що в порушення ч. 9 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» територіальним управлінням в ревізійному періоді було зайво нараховано та виплачено доплати за вислугу років 7 суддям на загальну суму за 1229384,87 грн за період, коли вони не здійснювали правосуддя, та, як наслідок, зайво сплачено єдиного соціального внеску на 270464,74 гривень. Крім того, ревізією встановлено, що на підставі повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.02.2022, суддю Садгірського районного суду ОСОБА_3 , який не здійснював правосуддя у зв`язку із закінченням строку повноважень, було увільнено від виконання обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу. Протягом лютого-липня 2022 року вказаній особі було виплачено середній заробіток на загальну суму 357967,14 грн, до складу якого при розрахунку включено доплати за вислугу років, внаслідок чого вказаному судді зайво нараховано та виплачено кошти середнього заробітку в 2023 році на 46603,34 грн та відповідно завдано матеріальної шкоди на вказану суму.

У акті ревізії також відображено, що в порушення п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в ревізійному періоді територіальним управлінням із суми винагороди присяжним було зайво нараховано та сплачено єдиного соціального внеску на загальну суму 76756,78 грн, чим завдано матеріальної шкоди на вказану суму.

Не погоджуючись з висновками, викладеними в акті ревізії, 08.01.2024 позивач направив на адресу відповідача письмові заперечення (а.с. 51 - 54).

Згідно висновків на заперечення до акту ревізії від 27.12.2023 № 08-33/19, затверджених начальником управління Західного офісу Держаудитслужби в Чернівецькій області 23.01.2024, заперечення позивача на акт ревізії не прийнято (а.с. 124 - 142).

На підставі висновків акту ревізії та з урахуванням розглянутих заперечень, 25.01.2024 Управління Західного офісу Держаудитслужби в Чернівецькій області направило на адерсу позивача лист за вих. № 132408-14/269-2024 "Про усунення порушень законодавства", якому вимагалося:

1) забезпечити відшкодування до державного бюджету зайво виплачених суддям доплати за вислугу років в сумі 1229384,87 грн, середнього заробітку ОСОБА_1 на 46603,34 грн та відповідно відкоругувати розрахунки по сплаті єдиного соціального внеску на суму 270464,74 грн. У випадку неможливості забезпечення відшкодування, розглянути питання щодо відшкодування втрат відповідно до норм статей 130-136 КЗпП України.

2) здійснити коригування розрахунків по сплаті єдиного соціального внеску на суму єдиного соціального внеску в сумі 76756,78 грн, зайво сплаченого із суми нарахованої винагороди присяжним за час виконання ними обов`язків у місцевих судах, та забезпечити його відшкодування до державного бюджету (а.с. 55 - 56).

Вважаючи вимогу протиправною, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначає Закон України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" від 26.01.1993 № 2939-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2939-XII).

Відповідно до вимог статті 1 Закону № 2939-XII здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону № 2939-XII державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 2939-XII інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

Пунктами 7, 10, 13 статті 10 Закону № 2939-XII передбачено, що органу державного фінансового контролю надається право: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43 затверджено Положення про Державну аудиторську службу України (далі - Положення № 43).

Згідно з пунктом 6 Положення № 43 Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (підпункт 16); у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їхній розмір в установленому законодавством порядку (підпункт 23).

Відповідно до підпункту 9 пункту 4 Положення № 43 Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Пунктом 46 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550 (далі - Порядок № 550) встановлено, що якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, органом державного фінансового контролю у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, та у разі надходження заперечень до нього - не пізніше ніж 10 робочих днів після надсилання висновків на такі заперечення об`єкту контролю надсилається вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

Згідно пункту 50 Порядку № 550 за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи державного фінансового контролю вживають заходів для забезпечення, зокрема звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства.

Як встановлено частиною 2 статті 15 Закону № 2939-XII, законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.

Отже, виходячи з аналізу наведених правових норм, органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень. Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов`язковою до виконання.

Водночас, виявлені під час перевірки суми нецільового використання коштів з державного бюджетів, які підлягають поверненню до відповідного бюджету, є нічим іншим як збитками, заподіяними такому бюджету. Щодо відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

За таких обставин, збитки, щодо наявності яких зроблено висновок Держаудитслужбою, стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю. Наявність збитків, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає позов про відшкодування збитків, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 820/3534/16 та у постановах Верховного Суду від 17.09.2020 у справі № 420/1304/19, від 12.04.2023 у справі № 640/10063/21.

У справі № 820/3534/16 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 зазначила, що вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. Стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Отже, правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки (зокрема обов`язки) для свого адресата, тому наділена рисами правового акта індивідуальної дії (з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься), і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.

Додатково у контексті цього питання варто зауважити, що Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2018 року у справі № 822/2087/17 зазначив, що висновок суду про те, що збитки контролюючим органом можуть бути стягнуті лише в ході відповідного судового процесу (а не шляхом пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги), не спростовує того, що "законна вимога" контролюючого органу, як індивідуально-правовий акт, повинна відповідати вимогам закону в частині її змісту і форми. Саме аналіз змісту вимоги контролюючого органу свідчить про те, чи такі вимоги дотримано та чи породжує така вимога права і обов`язки для підконтрольної установи.

У площині спірних правовідносин ключовим питанням є можливість підконтрольної установи звернутися до суду з позовом про визнання протиправною вимоги, яка включає в себе пункти зобов`язального характеру, а саме: відшкодування збитків шляхом повернення грошових коштів та перерахування їх в дохід державного бюджету.

Тож задля правильного вирішення спору необхідно дослідити правову природу встановлених порушень. Без належного дослідження цього питання та встановлення вини підконтрольної установи (доведеність факту наявності порушення під час здійснення фінансово-господарської діяльності) неможливо надати оцінку правомірності вимоги у частині законності і правильності обчислення розміру збитків.

Отже, право підконтрольної установи на оскарження вимоги, яка містить зобов`язання щодо повернення збитків, слід розуміти в контексті "права на оскарження вимоги, як акта індивідуальної дії, в частині дотримання процедури проведення перевірки контролюючим органом (шляхом проведення ревізії, моніторингу та ін.) у співвідношенні з суттю встановлених порушень".

Такий правовий підхід викладений у постанові Верховного Суду від 25 липня 2024 року у справі № 160/12986/21, 12 вересня 2024 року у справі № 380/26300/23.

Розглядом справи по суті встановлено, що оскаржувана в цій справі вимога управління Західного офісу Держаудитслужби № 132408-14/269-2024 від 25.01.2024 «Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства» в частині забезпечення відшкодування відповідно до норм статей 130-136 Кодексу законів про працю України на користь Територіального управління матеріальної шкоди (збитків), заподіяної внаслідок зайвого нарахування доплати за вислугу років до посадового окладу суддям на загальну суму 1229384,87 грн, середнього заробітку ОСОБА_1 на 46603,34 грн та відповідно відкорегувати розрахунки по сплаті єдиного соціального внеску на суму 270464,74 грн, а також здійснення коригування розрахунків по сплаті єдиного соціального внеску на суму єдиного соціального внеску в сумі 76756,78 грн, зайво сплаченого із суми нарахованої винагороди присяжним за час виконання ними обов`язків у місцевих судах, та забезпечити його відшкодування до державного бюджету, вказує саме на забезпечення відшкодування збитків та надають право підконтрольній установі на оскарження у судовому порядку цієї вимоги.

Проаналізувавши зміст спірної вимоги, суд констатує, що вона не містить вимоги про стягнення збитків хоч і вказує на забезпечення їх відшкодування, зокрема, такий визначений відповідачем спосіб усунення порушення, як забезпечення відшкодування відповідно до норм 130-136 Кодексу законів про працю України. Очевидно, що цей пункт спрямований на притягнення винних працівників, до матеріальної відповідальності у порядку статей 130 - 136 КЗпП України.

Водночас ця вимога сформульована на виконання владних управлінських функцій відповідача. Так, пунктом 15 частини першої статті 10 Закону № 2939-ХІІ передбачено, що органи державного фінансового контролю наділені повноваженнями порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях. Також згідно з пунктом 50 Порядку № 550 за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав контролюючі органи вживають заходів для забезпечення, зокрема, притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об`єктів контролю.

Отже, наведене в сукупності не виключає права підконтрольної установи на перевірку оскаржуваної вимоги в судовому порядку.

Подібним чином висловився Верховний Суд в постанові від 09 березня 2023 року в справі № 500/2489/21.

Стосовно суті встановлених порушень законодавства, суд зазначає наступне.

Так, за висновками контролюючого органу, у ході проведення ревізії виявлені порушення законодавства, які на час її завершення не усунуті, зокрема: в порушення ч. 9 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», територіальним управлінням за період з 01.01.2021 по 30.6.2023 було зайво нараховано та виплачено доплати за вислугу років 7 суддям на загальну суму за 1229384,87 грн за період, коли вони не здійснювали правосуддя, та, як наслідок, зайво сплачено єдиного соціального внеску на 270464,74 гривень. Крім того, ревізією встановлено, що на підставі повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.02.2022, суддю Садгірського районного суду ОСОБА_3 , який не здійснював правосуддя у зв`язку із закінченням строку повноважень, було увільнено від виконання обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу. Протягом лютого-липня 2022 року вказаній особі було виплачено середній заробіток на загальну суму 357967,14 грн, до складу якого при розрахунку включено доплати за вислугу років, внаслідок чого вказаному судді зайво нараховано та виплачено кошти середнього заробітку в 2023 році на 46603,34 грн та відповідно завдано матеріальної шкоди на вказану суму.

Гарантії незалежності суддів неодноразово були предметом розгляду Конституційного Суду України, який сформулював низку юридичних позицій з цього питання. Так, зокрема, Конституційний Суд України зазначав: - "однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів" (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99); - "гарантії незалежності судді, включаючи заходи щодо його правового захисту, матеріального і соціального забезпечення, передбачені цим Законом, поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами. Це положення узгоджується з вимогами статті 130 Конституції України" (абзац третій пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002); - "особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя" (абзац дев`ятий пункту 7 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005); - "визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом" (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013); - "конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя" (абзац десятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016).

Обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів.

Частиною 10 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

За змістом положення частини 10 статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу. Цим положенням передбачено два винятки, коли суддя, який не здійснює правосуддя, отримує всі доплати до посадового окладу, - це тимчасова непрацездатність та перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці.

Законом № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII передбачено низку випадків, коли суддя не здійснює правосуддя, зокрема неприйняття (несвоєчасне прийняття) відповідними державними органами рішення про звільнення судді з посади (відставку), переведення чи про його обрання безстроково (статті 76 Закону № 2453-VI).

Закон № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII втратив чинність на підставі Закону № 1402 (крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VIII).

Разом з тим, Закон № 1402-VIII містить положення, які закріплюють аналогічні випадки, коли суддя не здійснює правосуддя.

Відповідно до частини 10 статті 135 Закону № 1402-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Такі випадки поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою.

Конституційний Суд України у рішенні від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) вказав, що якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.

Конституційний Суд України зазначив, що застосований законодавцем у положенні частини 10 статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.

Конституційний Суд України у зазначеному рішенні вважав, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. Отже, положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 для цілей застосування окремих положень Закону № 1402 суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.

Беручи до уваги вищенаведене, суд погоджується з доводами позивача щодо можливості застосувати зазначені висновки Конституційного Суду України і до спірних правовідносин та відхиляє аргументи відповідача про те, що відповідні положення не поширюються на суддів, призначених до 30.09.2016 на посаду судді строком на п`ять років, оскільки такий підхід мав би ознаки дискримінації в оплаті праці.

Конституційний Суд України у Рішенні від 08.06.2016 у справі № 4-рп/2016 зазначав, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є "обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені" (ч. 2 ст. 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч. 2 ст. 8 Основного Закону України (пункт 7 рішення № 4-рп/2016).

Положення частини 10 статті 135 Закону № 1402-VIII є тотожними за змістом положенням частини 10 статті 133 Закону № 2453-VI, у редакції Закону № 192-VIII, які Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 визнані неконституційними.

Отже, правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не може бути застосованою. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Відповідно до акта ревізії зазначені у ньому судді не мають повноважень на здійснення правосуддя через обставини, що від них не залежали, а саме: закінчення 5-річного строку, на який їх було призначено Указами Президента та не проходження кваліфікаційного оцінювання, яке має проводитися Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності суддів здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Таким чином, вказане рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 є релевантним до спірних правовідносин, а тому у позивача були правові підстави здійснювати нарахування та виплату доплат 7 суддям місцевих судів Чернівецької області за вислугу років за період з 01.01.2021 по 30.06.2023 відповідно до норм чинного законодавства.

Крім того, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про те, що 7 суддів місцевих судів Чернівецької області уникали проходження кваліфікаційного оцінювання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, або що не розпочато оцінювання з вини суддів.

Також в матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про те, що судді відмовилися від проходження кваліфікаційного оцінювання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Більш того, 7 суддів місцевих загальних судів Чернівецької області, отримували доплати за вислугу років відповідно до наказів голів відповідних судів у періоди, коли вони не здійснювали правосуддя саме з незалежних від них причин та обставин, а тому нарахування і виплата таким суддям протягом спірного періоду доплати до посадового окладу за вислугу років здійснена правомірно.

Згідно позиції Вищого адміністративного суду України висвітленої в ухвалі від 06.04.2016 № K/800/554/16, що відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" територіальне управління не наділене повноваженнями надавати оцінку наказам голови місцевого загального суду та повертати їх без виконання.

Також, Рада суддів України у рішенні від 03.09.2021 за № 35 наголосила, що будь-які обмеження виплат доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя з незалежних від них підстав, є недопустимими та такими, що суперечать Конституції України та Рішенню Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018. В контексті питання виплати доплат таким суддям, дії Територіальних управлінь ДСА, судів, які здійснюють функції розпорядників бюджетних коштів, щодо припинення виплати доплат (а також намагання повернути вже виплачені доплати) суддям, що не здійснюють повноваження з незалежних від них причин, так само як і висновки щодо відсутності підстав для виплати доплат до посадового окладу таким суддям, здійснені органами Державної аудиторської служби України під час проведення ревізій фінансово-господарської діяльності ТУ ДСА України в різних областях та судах, свідчать про порушення гарантій незалежності суддів у виді матеріального забезпечення, що впливає на незалежність судді, та є протиправними та недопустимими. Крім того, припинення виплат зазначених вище доплат у 2021 році свідчить про порушення принципу "юридичної визначеності" та принципу "належного урядування".

За встановлених обставин, виходячи з предмету спору в цій справі, а також з системного аналізу наведених вище норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд приходить до висновку, що вимога про усунення виявлених порушень від 25.01.2024 № 132408-14/269-2024 в оскаржуваній частині є необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Стосовно нарахування єдиного соціального внеску на винагороду присяжних, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону № 1402-VIII судову владу реалізовують судді та, у визначених законом випадках, присяжні шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур.

Особливості правового статусу присяжного, вимоги до присяжного, порядок залучення присяжних до виконання обов`язків у суді та гарантії їх прав визначено главою 3 розділом 3 Закону Закону № 1402-VIII.

Відповідно до статті 63 Закону № 1402-VIII присяжним є особа, яка у випадках, визначених процесуальним законом, та за її згодою вирішує справи у складі суду разом із суддею або залучається до здійснення правосуддя. Присяжні виконують обов`язки, визначені пунктами 1, 2, 4 - 6 частини сьомої статті 56 цього Закону.

Згідно із статтею 67 Закону № 1402-VIII суд залучає присяжних до здійснення правосуддя у порядку черговості на строк не більше одного місяця на рік, крім випадків, коли продовження цього строку зумовлено необхідністю закінчити розгляд справи, розпочатий за їхньою участю.

Статтею 68 Закону № 1402-VIII передбачено, що присяжним за час виконання ними обов`язків у суді виплачується винагорода, розрахована виходячи з посадового окладу судді місцевого суду з урахуванням фактично відпрацьованого часу в порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Присяжним відшкодовуються витрати на проїзд і наймання житла, а також виплачуються добові. Зазначені виплати здійснюються за рахунок коштів бюджетної програми на здійснення правосуддя територіальними управліннями Державної судової адміністрації України за рахунок коштів Державного бюджету України.

За присяжними на час виконання ними обов`язків у суді за місцем основної роботи зберігаються всі гарантії та пільги, визначені законом. Час виконання присяжним обов`язків у суді зараховується до всіх видів трудового стажу. На присяжних поширюються гарантії незалежності і недоторканності суддів, установлені законом, на час виконання ними обов`язків із здійснення правосуддя. За обґрунтованим клопотанням присяжного заходи безпеки щодо нього можуть уживатися і після закінчення виконання цих обов`язків.

Порядок виплати винагороди та відшкодування витрат, виплати добових присяжному за час виконання ним обов`язків у суді, затверджений наказом ДСА України від 05.10.2016 № 198 (далі - Порядок), визначає процедуру нарахування, виплати винагороди та відшкодування витрат, виплати добових присяжному відповідно до статті 68 Закону № 1402.

Пунктом 3 Порядку визначено, що виплата винагороди присяжному за час виконання ним обов`язків у суді здійснюється відповідним територіальним управлінням Державної судової адміністрації України за рахунок коштів бюджетної програми на здійснення правосуддя на підставі письмової заяви присяжного.

Згідно з Порядком відшкодування витрат на проїзд і наймання житла, виплата добових присяжному провадяться відповідним територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України для відряджень у межах України.

Частиною першою статті 4 Закон України від 08.07.2010 № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464-VI) платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Базою нарахування єдиного внеску для роботодавців є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" (далі - Закон № 108/95-ВР), та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (п. 1 частини першої ст. 7 Закону № 2464-VI).

Згідно статті 163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є, в тому числі загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Незважаючи на те, що Податковим кодексом України не визначено окремий порядок оподаткування винагороди присяжних, можна дійти висновку про те, що винагорода присяжного є об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб і за своєю суттю є заробітною платою, на яку має нараховуватися єдиний соціальний внесок.

Суд зазначає, що не має прямої вказівки щодо нарахування чи не нарахування ЄСВ на винагороду присяжним засідателям. Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 22.12.2010 № 1170 затверджено перелік видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується ЄСВ. У вказаному порядку відсутні виплати присяжним, тому можна прийти до висновку, що винагорода присяжним є базою для нарахування та сплати єдиного соціального внеску.

Оскільки, діючим законодавством чітко не врегульоване питання нарахування єдиного соціального внеску на винагороду присяжних, необхідно користуватись загальними нормами законодавства, яке визначає порядок нарахування єдиного соціального внеску.

Частиною першою статті 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві правовим приписам.

Таким чином, присяжний, виконуючи свої обов`язки в суді та отримуючи за це винагороду, правомірно мав би очікувати, що за ним в цей період зберігається трудовий та страховий стаж, який дає право на пенсійні виплати, і саме це відповідає його правомірним очікуванням.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми й забезпечення того щоб ситуація та правовідносини залишалися передбачуваними (рішення від 22.09.2005 № 5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 № 23-рп/2010).

Вказаний підхід узгоджується з практикою ЄСПЛ, який велику увагу акцентує на дотриманні державами приписів "правової визначеності" і "правомірних або законних очікувань", та захисту прав людини через призму цих приписів (рішення ЄСПЛ від 28.11.99 у справі "Брумареску проти Румунії" та ін.).

Крім того, виплата винагороди народним та присяжним засідателям може бути прирівняна до заробітної плати і є базою нарахування єдиного соціального внеску та об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб, а органи судоустрою, у разі нарахування винагороди, є роботодавцями.

З огляду на викладені обставини, суд зазначає, що ЄСВ на винагороду присяжних в зазначений відповідачем період нараховувався правомірно та у встановлений діючим законодавством спосіб, а суб`єктивна думка аудиторів щодо безпідставності його нарахування є хибною і такою, що заснована на неповному і односторонньому аналізі діючого законодавства.

Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що позовна вимога в цій частині також є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи видно, що за подання вказаного позову позивачем сплачено судові витрати у розмірі 3028,00 грн.

Оскільки позов задоволено, суд присуджує на користь позивача судові витрати (судовий збір) у сумі 3028,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 9, 77, 139, 243, 245 та 246 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати пункт 1 вимоги Управління Західного офісу Держаудитслужби в Чернівецькій області від 25.01.2024 № 132408-14/269-2024 Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства в частині необхідності забезпечення відшкодування до державного бюджету зайво виплачених суддям доплати за вислугу років в сумі 1229384,87 грн, середнього заробітку ОСОБА_1 на 46603,34 грн та відповідно відкоригування розрахунків по сплаті єдиного соціального внеску на суму 270464,74 грн.

3. Визнати протиправним та скасувати пункт 2 вимоги Управління Західного офісу Держаудитслужби в Чернівецькій області від 25.01.2024 № 132408-14/269-2024 Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства в частині необхідності здійснення коригування розрахунків по сплаті єдиного соціального внеску на суму єдиного соціального внеску в сумі 76756,78 грн, зайво сплаченого із суми нарахованої винагороди присяжним за час виконання ними обов`язків у місцевих судах, та забезпечення його відшкодування до державного бюджету.

4. Стягнути на користь територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області за рахунок бюджетних асигнувань Управління Західного офісу Держаудитслужби України в Чернівецькій області судовий збір в сумі 3028,00 грн.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до вимог ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

позивач - територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області (вул. Хотинська, 3, м. Чернівці, );

відповідач - Управління Західного офісу Держаудитслужби України в Чернівецькій області (вул. Котляревського, 1, м. Чернівці, код ЄДРПОУ ВП 40913650).

Суддя В.К. Левицький