Справа № 420/20747/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2025-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом заяви ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (; адреса: вул. Володимирська, 9 м. Київ, 01001) про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

10 серпня 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, у якій позивач просить суд:

рішення Державної міграційної служби України №74-23 від 11.05.2023 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - визнати неправомірним та скасувати;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 15.08.2023 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст. 262 КАС України; витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення №74-23 від 11.05.2023 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04.08.2023 року позивач отримав повідомлення № 97 від 18.05.2023 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України № 74-23 від 11.05.2023 року. Позивач вважає рішення Державної міграційної служби України № 74-23 від 11.05.2023 року незаконним, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Державна міграційна служба України не прийняла до уваги його реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Нігерії. У випадку повернення до Нігерії, його життю на свободі буде загрожуватиме небезпека, що суперечить вимогам ст. 3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 р., де вказано, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Рішення Державної міграційної служби України № 74-23 від 11.05.2023 року вважає незаконним та необґрунтованим, оскільки позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні; позивач заслуговує на довіру, оскільки щодо нього не виявлено компрометуючої інформації.

25.08.2023 року від Державної міграційної служби України надійшов відзив на позовну заяву та документи на виконання ухвали суду від 15.08.2023 року. В обґрунтування відзиву зазначено, що позивач прибув на територію України у лютому 2018 року, а з заявою про набуття міжнародного захисту звернувся повторно 25.10.2022 року, тобто через 4 роки та 8 місяців після потрапляння на територію України та перебування на території України у якості нелегального мігранта з 18.07.2018. Оскільки звернення до відповідача відбулось із зволіканням, можливо дійти висновку щодо незацікавленості особи в питанні отримання будь-якої форми захисту, звернення схоже на пошуки кращого життя, мотивоване, зокрема, бажанням отримання документу для легального перебування. За результатами аналізу матеріалів клопотання позивача було встановлено, що історія його переслідування є очевидно необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 стю1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; відносно особи не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками статусу біженця, а саме пов`язані ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що в свою чергу не створює умов для визнання особою біженцем.

Розглянувши у порядку письмового провадження матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Нігерія, місце народження: місто Іво, штату Осун, Південно-Західного регіону (Нігерія), на період виїзду за межі Батьківщини проживав у м. Ошогбо штату Осун (Нігерія).

У лютому 2018 року заявник законно та легально вилетів авіарейсом Абуджа (Нігерія) Київ, міжнародний аеропорт «Бориспіль» (Україна», на підставі паспортного документу гр. Ніігерії серії НОМЕР_1 та оформленої багаторазової візи типу «D» серії НОМЕР_2 . Із зазначеного часу територію України не залишав.

На підставі документів з учбового закладу України, заявника було документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3 (термін дії: 23.04.2018 01.10.2018 року).

17.07.2018 року з боку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відбулась процедура по скасуванню зазначеної посвідки, підстава: відрахування з учбового закладу освіти. Тому, протягом липня 2018 - жовтня 2020 років особа перебуває в Україні нелегально.

05.10.2020 заявник вперше звернувся з заявою сфери міжнародного захисту до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області. Відповідно до рішення ДМС від 11.05.2021 № 144-21, особі було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У матеріалах особової справи відсутня інформація щодо оскарження вищезазначеного рішення у судових інстанціях (т.1 а.с.76-92).

25.10.2022 шукач захисту повторно звернувся до ГУДМС в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до рішення територіального органу ДМС від 09.11.2022 №219, особі було відмовлено в оформленні: документів.

Позивач оскаржив вищезазначене рішення до суду та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.12.2022 у справі №420/16399/22, позов задоволено; визнано неправомірним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №219 від 09.11.2022р. про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для ирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зообов`язано Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2023 року рішення Одеського окружного адміністративного суду скасовано, ухвалено по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнано неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №219 від 09.11.2022р. про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.10.2022р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у порядку, визначеному статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. На виконання зазначеної постанови, Головним управління ДМС в Одеській області видано відповідний наказ від 10.02.2023 року №30 про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причини звернення за міжнародним захистом відповідно до заяви від 25.10.2022 та анкети від 03.11.2022 (т.1 а.с.120-125), встановлені наступні істотні елементи:

- укладення міжрелігійного шлюбу є забороненим та злочинним у Нігерії;

- побоювання за власне життя через зв`язок заявника з цивільною дружиною, яка є християнкою;

- відсутність належного рівня безпеки, у тому числі через діяльність терористичних організацій;

- ймовірність вбивства як погроза для життя з боку релігійного угрупування «Imam muslim organization»;

- належність заявника до Християн як причина виникнення ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину.

Відповідно до заяви-анкети, протоколу співбесіди від 09.11.2022р. та додаткових протоколів співбесід від 20.02.2023р., 15.03.2023р. та 12.04.2023р. (т.2 а.с.13-23, 80-86, 109-112) встановлено, що;

- шукач захисту є представником переважаючої етнічної групи Нігерії, істотні елементи вбачаються правдоподібними. Факт відсутності переслідування по істотним елементам: раса, національність, громадянство, етнічна належність, підтверджується шляхом опитуванням шукача захисту та ним особисто;

- заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками належності до окремої соціальної групи або політичних переконань.

- твердження про існування законодавчих обмежень та про неможливість укладання в Нігерії шлюбних відносин між мусульманами та християнами - спростовано. Інформація щодо існування певних обмежень в окремих територіальних одиницях, то зокрема ані заявник, ані його дружина не мали належності до таких окремих територіальних одиниць, що виключає можливість існування переслідування або побоювань. Передчуття суб`єктивного характеру - не підтверджено;

- переслідування з боку родичів через сферу Християнства за перевіреними твердженнями заявника вказує на надання неправдоподібної інформації. Опитування з`ясовує надання різної та суперечливої інформації. Уточнюючі запитання виявили тенденцію визнання факту введення в оману органів ДМС, що пов`язано з відсутністю бажання повертатися до Нігерії через побутові питання, що притаманні категорії «економічних мігрантів». Елементи переслідування, побоювання чи дискримінації по заяві шукача захисту не виявлені;

- елемент переслідування заявника з боку терористичних організацій Нігерії спростовано та вважається неправдоподібним. Існування терористичних структур в країні, розташованих на великій географічній відстані не впливає па елемент повернення заявника та його цивільної дружина до країни громадянської належності. Матеріальний доказ, а саме роздруківка з Інтернету - спростовано.

- твердження заявника про ймовірність переслідування з боку релігійної організації «Imam muslim organization» - визнається неправдоподібним;

- елемент дотримання Християнства не є підставою для переслідування чи дискримінації в Нігерії, зокрема в територіальних одиницях компактного проживання Християн та де спостерігається відповідна стабільна ситуація, що контролюється державою.

Відповідно до висновку ГУ ДМС в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.04.2023 року по справі №2022ОD0090, за результатами розгляду матеріалів особової справи громадянина Республіки Нігерії на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов передбачених пунктами 1,13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що водночас не позбавляє права заявника залишились на території України у разі наявності інших правових підстав для проживання в нашій країні, передбачених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (т.2 а.с.119-138).

Рішенням Державної міграційної служби України від 11.05.2023 року №74-23 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ст.10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (т.2 а.с.139), про що позивачу направлено повідомлення від 18.05.2023 року (т.2 а.с.148).

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регламентується Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно зі ст.2 Закону питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року також дано поняття «біженець» - особа, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до з ч.5 ст.5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника (ч.1 ст.7 Закону).

Відповідно до ч.7 ст.7 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.5 ст.10 Закону).

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за №1146/19884 (надалі - Правила №649)).

Згідно п.2.1 розділу ІІ Правил №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви. Інформація про країну походження - це інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Пунктом 45 Керівництва обумовлено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункт 66 Керівництва).

Згідно абз.5 ч.1 ст.6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно п.6.5 розділу VI Правил №649 за результатами здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС, який розглядав заяву, ДМС приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) (додаток 23). Строк прийняття зазначеного рішення може бути продовжено наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців. Неповнолітні члени сім`ї, внесені в заяву-анкету особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (щодо визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, висловлена письмова згода заявника в анкеті чи в заяві), зазначаються у рішенні про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як такі, що отримали захист в Україні. У лівій частині першого аркуша рішення передбачається місце для фотокартки заявника або відцифрованого зображення його обличчя, яке може виконуватися способом принтерного друку.

Відповідно до ч.1 ст.5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації: із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Так, право на життя і заборона катувань, зокрема, закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно положень ст.3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

З аналізу особової справи вбачається, що переїзд не був вимушеним, внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, оскільки позивачка безперешкодно отримала візу для виїзду за кордон.

Під час анкетування позивач зазначив, що не хоче проживати в Україні нелегально, а для цього потрібні документи, тобто його заява обумовлена бажанням легалізувати своє перебування в Україні.

Згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Вищевикладене свідчить, що позивач в порушення вимог ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких він не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаним біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, - повинен звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

При цьому, позивач не надав ані відповідачу, ані до суду доказів того, що його життю на свободі буде загрожуватиме небезпека, позивач не зазначає конкретних випадків, які б становили таку загрозу щодо нього та його побоювання ґрунтуються лише на припущеннях останнього, позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, вказані вимоги не були дотримані позивачем, оскільки не наведено переконливих доводів щодо відповідності та дійсності повідомлених фактів, що могли б бути доказами наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доводів про факти стосовно загрози життю на свободі, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду до України, заявник не зазначив. Інформація про причини неможливості повернення до країни громадянської належності є непослідовною, позивач не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

У своїй сукупності матеріали особової справи та наявні докази не надають підстав для висновку, що позивачу було протиправно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням вищезазначеного, рішення Державної міграційної служби України № 74-23 від 11.05.2023 року, є правомірним, прийнятим в межах дискреційних повноважень та з урахуванням усіх фактичних обставин справи, відповідач довів відсутність передбачених законом підстав для оформлення документів для вирішення питання про визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем доведена правомірність оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, інших витрат сторонами не понесено, підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 143, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян

.