Справа № 240/24385/24
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2025-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

04 березня 2025 року м. Житомир

справа № 240/24385/24

категорія 10500000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Лятошинського Бориса, 5, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бердичівського відділу Державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Бердичівського відділу Державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з нерухомого майна, накладеного згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА594695 від 30.11.2009;

- зобов"язати Бердичівський відділ Державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з нерухомого майна, накладений згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА594695 від 30.11.2009 відділом Державної виконавчої служби Ружинського районного управління юстиції, державний виконавець відділу ДВС Ружинського районного управління юстиції, державний виконавець відділу ДВС Ружинського РУЮ Гладишко О.М., зареєстрований за номером 9327631 від 08.12.2009.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що встановила наявність арешту належного їй нерухомого майна та оголошення заборони на його відчуження, реєстраційний номер обтяження 9327631, яке зареєстроване 08.12.2009 реєстратором Житомирською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. Підставою цього обтяження стала постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження АА594695 від 30.11.2009, винесена відділом Державної виконавчої служби Ружинського районного управління юстиції, державний виконавець Гладишко О.М.

В подальшому позивач дізналася, що на виконанні у Ружинському районному відділі Державної виконавчої служби (правонаступником якого є Бердичівський відділ Державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження ВП №16140937 відкрите 30.11.2009 на підставі ухвали від 19.10.2009 №2-12172, виданої Жовтневим районним судом міста Дніпропетровськ. Зазначене виконавче провадження було закінчено 08.12.2009.

Вказує, що державним виконавцем при закінченні виконавчого провадження №16140937 протиправно не вчинено дій щодо зняття арешту з нерухомого майна, накладеного згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА594695 від 30.11.2009.

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

27 січня 2025 року Бердичівський відділ Державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надіслав до суду відзив на позовну заяву (за вх.№5409/25), у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Вказує, що згідно з інформацією з автоматизованої системи виконавчого провадження (спецрозділ) зазначений арешт було накладено на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №2-12172 від 19.10.2009 в інтересах ПАТ КБ "ПриватБанк".

Встановити більш точні підстави накладення арешту на майно неможливо, оскільки згідно з Розділом ХІ ч.2 Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік, після чого вони підлягають знищенню.

12 лютого 2025 року позивач надіслала до суду відповідь на відзив на позовну заяву (за вх.№10238/25), у якій додатково вказує, що наявність протягом тривалого часу безпідставно не скасованого арешту на її майно є невиправданим втручанням у її право на мирне володіння майном.

Розглянувши наявні у справі матеріали, суд зазначає наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що «судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України проголошено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 5 ст. 125 Конституції України, з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає та встановлює Кодекс адміністративного судочинства України.

Пунктом першим частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби врегульовано статтею 74 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (надалі - Закон №1404-VIII).

Так, частиною першою вказаної статті Закону №1404-VIII визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

У частині другій статті 74 Закону №1404-VIII закріплено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З огляду на системний аналіз наведених правових норм суд дійшов висновку, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом. Це правило діє і при виконанні зведеного виконавчого провадження, в якому об`єднані судові рішення, ухвалені за правилами однієї юрисдикції.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), тобто не за рішенням, ухваленим судом, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому Законом та Кодексом адміністративного судочинства України.

Суд зазначає, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в п.25 постанови від 05.12.2018 в справі №279/2369/17, за змістом якої: юрисдикція спорів про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених на виконання судових рішень, залежить, зокрема, від суду, який видав виконавчий документ.

Як свідчить зміст позовної заяви та доданих до неї документів, позивач оскаржує бездіяльність державної виконавчої служби щодо не зняття арешту з нерухомого майна, накладеного згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА594695 від 30.11.2009.

У свою чергу, згідно з інформацією з автоматизованої системи виконавчого провадження (спецрозділ) зазначений арешт було накладено на підставі ухвали Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська №2-12172 від 19.10.2009 в інтересах ПАТ КБ "ПриватБанк".

Таким чином, виконавчий лист видано на виконання рішення суду в цивільній справі, яке ухвалено відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України, де у свою чергу ОСОБА_1 мала статус сторони виконавчого провадження - боржника.

Частиною першою статті 447 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 448 Цивільного процесуального кодексу України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 , як сторона виконавчого провадження - боржник має право оскаржувати дії та/або рішення Державної виконавчої служби Ружинського районного управління юстиції, державний виконавець відділу ДВС Ружинського районного управління юстиції, (правонаступником якого є Бердичівський відділ Державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)) вчинені при виконанні ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.10.2009 у цивільній справі №2-12172, в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 (справа №279/2369/17).

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що даний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а повинен вирішуватись у порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, оскільки суд дійшов висновку, що даний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів та має розглядатися в порядку цивільного судочинства, а саме судом загальної юрисдикції, який видав виконавчий лист, то відповідно до п.1 ч.1 ст. 238 КАС України провадження у справі підлягає закриттю.

Частиною 2 ст.239 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Зважаючи на положення ч.2 ст.238 КАС України, сплачений позивачем судовий збір за подання до суду позовної заяви у розмірі 1246,20 грн підлягає поверненню.

Керуючись статтями 32, 47, 183, 189, 238, 239, 243, 248, 256, 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

ухвалив:

1. Провадження у справі №240/24385/24 за позовом ОСОБА_1 до Бердичівського відділу Державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, - закрити.

2. Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи за її позовом до Бердичівського відділу Державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, належить до юрисдикції місцевого загального суду, визначеного за правилами підсудності, встановленими положеннями Цивільного процесуального кодексу України.

3. Повернути ОСОБА_1 (ід. номер НОМЕР_1 ) з Державного бюджету України сплачений нею відповідно до квитанції від 06.12.2024 судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 (двадцять) коп.

4. Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями) та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.В. Горовенко