Справа № 420/9554/20
Суддя: Караван Р.В.
Дата ухвалення: 2025-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9554/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Каравана Р.В.

за участю секретаря судового засідання - Мілєвої М.С.,

представника позивача - Негари Р.В.,

представника відповідача - Пустового В.С.,

розглянув у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди.

І. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН

ОСОБА_1 25.09.2020 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Державної казначейської служби України, у якому (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просив суд:

стягнути з Держави України в особі Одеської обласної прокуратури (; вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026) матеріальну шкоду, завдану ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) окремим положенням пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, яке визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, в розмірі, визначеному за статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, за період з 15 липня 2015 року до липня 2020 року у сумі 3153729,74 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державної казначейської служби України про стягнення коштів відмовлено повністю.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.10.2024, касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року задоволено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року у цій справі скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

07.11.2024 дана справа надійшла до Одеського окружного адміністративного суду та за результатами повторного автоматизованого розподілу справи визначено головуючого суддю для її розгляду Каравана Р.В.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з липня 2011 року працює в органах прокуратури на різних посадах. Позивач звернувся до відповідача із заявою щодо надання розрахункових листів по заробітній платі за період з 2014 по 2020 роки включно. У відповідь на вказану заяву позивачем надано копії розрахункових листів за період з 2014 по 2020 роки включно, відповідно до яких нарахування та виплата заробітної плати позивача здійснювалась виходячи з посадових окладів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505. Вказує, що в нього наявне легітимне очікування отримувати заробітну плату прокурора в розмірі, передбаченому ст. 81 Закону про прокуратуру № 169. Зазначає, що за наслідками прийняття Конституційним Судом України рішення від 26.03.2020 про визнання неконституційним окремих положень пункту 26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України в нього виникли правові підстави для відшкодування шкоди згідно приписів частини 3 статті 152 Конституції України, яка полягає у недоотриманні заробітної плати, які б він міг реально одержати за звичайних обставин, якби його права не були порушені. Вважає такі дії відповідача протиправними, а свої права порушеними у зв`язку із чим звернувся до суду з даною позовною заявою.

Відповідач з поданим позовом не погодився, вважає його необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. У відзиві на позовну заяву, яка подана під час нового розгляду справи зазначає, що Рішенням Конституційного Суду від 26.03.2020 №6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Зазначено, що указане положення втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Отже, оплата праці прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних і окружних прокуратур регулюється нормами ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» з дня ухвалення Рішення № 6-р/2020. На його переконання будь-яких протиправних дій з боку Одеської обласної прокуратури при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати у період з 15 липня 2015 року по липень 2020 року не допущено, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вказує, що з боку Одеської обласної прокуратури порушень прав та законних інтересів позивача не допускала, в той же час у цій справі позивач звернувся з позовом саме до Одеської обласної прокуратури, яка є самостійною юридичною особою та не відповідає за зобов`язаннями держави.

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача до суду під час первинного розгляду справи подано письмові пояснення, які обґрунтовані тим, що позивач по суті ототожнює органи Казначейства з Державним бюджетом України та з особою, яка спричинила шкоду і, на думку позивача, повинна відповідати за дії правоохоронних органів, що суперечить матеріалам справи та нормам чинного законодавства України. Звертає увагу, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду в установленому законодавством України порядку, проте є окремим учасником цивільних відносин та не несе відповідальності за дії органів державної влади, держави або інших суб`єктів. Крім того, відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України «Про прокуратуру».

Позивачем під час нового розгляду справи надана відповідь на відзив, у якій позивач наголошує, що Верховний Суд в постанові від 17.10.2024 у цій справі однозначно встановив, що позивач, просив суд відшкодувати завдану йому матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, що фактично, і є збитками у вигляді упущеної вигоди. Вказує, що ст. 1175 Цивільного кодексу України не поширюється на правовідносини щодо відшкодування шкоди завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, оскільки зазначену норма ЦК України регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований. Наполягає, що завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню в порядку застосування положень ч. 3 ст. 152 Конституції України як норми прямої дії. Вказує, що Одеська обласна прокуратура (у тому числі як правонаступник прокуратури Одеської області) здійснювала нарахування та виплату заробітної плати позивачу. У зв`язку з цим, до компетенції Одеської обласної прокуратури (у тому числі як правонаступника прокуратури Одеської області) належало здійснення цього повноваження держави стосовно позивача. Таким чином, саме через Одеську обласну прокуратуру (у тому числі як правонаступника прокуратури Одеської області), відповідно до її компетенції, держава повинна брати участь у спірних правовідносинах та цій справі.

Відповідачем були подані заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач зазначає, що обравши відповідний спосіб захисту своїх прав, позивачем не враховано те, що Одеська обласна прокуратура за своїми функціями органу прокуратури, визначеними у Конституції України та ЗУ «Про прокуратуру», є правозастосовним органом, не здійснює завдання з правотворчості. Вказує, що Одеська обласна прокуратура порушень прав та законних інтересів позивача не допускала, в той же час у цій справі позивач звернувшись з вимогами про стягнення шкоди з Держави в особі Одеської обласної прокуратури, яку завдано окремими положенням пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, яке визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020, у вигляді недотриманої заробітної плати, тим самим фактично визначив відповідачем саме Одеську обласну прокуратуру, яка є самостійною юридичною особою та не відповідає за зобов`язаннями держави. Зазначає, що згідно з висновком експерта №21-2294/2295, по другому питанню експертом зазначено, що визначення розміру матеріальної шкоди у зв`язку з нарахуванням та виплатою заробітної плати у відповідності до діючих законодавчих актів не відноситься до компетенції експертів-економістів. Таким чином, проведеними дослідженнями наданих документів експертизою фактично обраховано арифметичну різницю між розміром нарахованої заробітної плати за різними актами.

Позивачем подані письмові пояснення стосовно заперечень Одеської обласної прокуратури на відповідь на відзив, в яких позивач зазначає, що Одеська обласна прокуратура (у тому числі як правонаступник прокуратури Одеської області) здійснювали нарахування та виплату заробітної плати Позивачу. У зв`язку з цим, до компетенції Одеської обласної прокуратури (у тому числі як правонаступника прокуратури Одеської області) належало здійснення цього повноваження держави стосовно Позивача. Таким чином, саме через Одеську обласну прокуратуру (у тому числі як правонаступника прокуратури Одеської області), відповідно до її компетенції, держава повинна брати участь у спірних правовідносинах та цій справі. Вказує, що обґрунтування позиції відповідача доводами про те, що відповідач не є належним відповідачем оскільки відноситься до виконавчої, а не законодавчої гілки влади у зв`язку з чим не наділений відповідними повноваженнями щодо внесення змін та не має відшкодовувати заявлену позивачем шкоду для обґрунтування правомірності оскаржуваної у даній справі бездіяльності відповідача не є релевантними та належними, оскільки відповідача не тільки наділено правом законодавчої ініціативи, а подібні рекомендації було викладено серед іншого у Звіті про результати аудиту ефективності використання бюджетних коштів, виділених Генеральній прокуратурі України на здійснення прокурорсько-слідчої діяльності, підготовки та підвищення кваліфікації кадрів прокуратури затвердженому рішенням Рахункової палати України від 24.03.2020 № 7-2 та надсилався для вжиття відповідних заходів Офісу Генерального прокурора.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди відкрито провадження по вказаній справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання по справі на 11 год. 30 хв. 19 жовтня 2020 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03.11.2020 зупинено провадження по справі №420/9554/20 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди до 02 грудня 2020 року. Призначено підготовче засідання по справі на 02 грудня 2020 року об 11 год. 30 хв.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 задоволено клопотання представника позивача про продовження строку зупинення провадження у справі №420/9554/20. Продовжено строк зупинення провадження по справі №420/9554/20 до 20.01.2021. Призначено підготовче засідання по справі на 20.01.2021 року о 12 год. 00 хв.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11.02.2021 провадження у справі №420/9554/20 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди поновлено.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11.02.2021 відмовлено у задоволенні клопотання представника Одеської обласної прокуратури про залишення позовної заяви без розгляду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди.

Протокольною ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11.02.2021 оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні у справі до 10 год. 00 хв. 04 березня 2021 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18.03.2021 задоволено клопотання представника позивача про призначення у справі №420/9554/20 судово-економічної експертизи. Провадження в адміністративній справі №420/9554/20 зупинено до одержання результатів експертизи.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11.08.2021 задоволено клопотання судового експерта Хосонової О.С. про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання дослідження.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 07.09.2021 направлено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз заявлені у клопотанні від 29.07.2021 року документи для проведення експертизи згідно ухвали суду від 18.03.2021 року у справі №420/9554/20.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30.03.2022 провадження у справі №420/9554/20 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди поновлено.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29.03.2023 закрито підготовче провадження у справі №420/9554/20 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди, та призначено розгляд справи по суті на 11 год. 00 хв. 19 квітня 2023 року.

Протокольною ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19.04.2023 оголошено перерву у судовому засіданні до 11 год 45 хв. 11 травня 2023 року.

Протокольною ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.06.2023 оголошено перерву у судовому засіданні до 12 год 00 хв. 19 червня 2023 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19.06.2023 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди відмовлено повністю.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.09.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.10.2024 касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року задоволено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року у цій справі скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.11.2024 прийнято до провадження справу №420/9554/20 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання по справі на 12 год. 30 хв. 04 грудня 2024 року.

Протокольною ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 20.12.2024 оголошено перерву у судовому засіданні до 11 год 00 хв. 30 грудня 2024 року.

Протокольною ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30.12.2024 оголошено перерву у судовому засіданні до 11 год. 00 хв. 13 січня 2025 року.

Протокольною ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13.01.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 11 год. 00 хв. 27 січня 2025 року.

Протокольною ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 судове засідання відкладено на 14 год. 00 хв. 03 лютого 2025 року.

Протокольною ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 оголошено перерву до 14 год. 00 хв. 17 лютого 2025 року.

Протокольною ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 11 год. 00 хв. 03 березня 2025 року, у зв`язку з перебуванням судді у відпустці в період з 26 по 28 лютого 2025 року.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Суд, дослідивши матеріали справи та обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги і заперечення, а також ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідив докази у справі

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 з липня 2011 року працював в органах прокуратури на різних посадах.

29.04.2020 року наказом прокурора Одеської області № 793к ОСОБА_1 було звільнено з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовими розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області та органів прокуратури.

17.05.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Прокуратури Одеської області із інформаційним запитом щодо надання розрахункових листів по заробітній платі за період з 2014 по 2020 роки включно.

22.05.2020 року ОСОБА_1 отримав відповідь від Прокуратури Одеської області з копіями розрахункових листів, відповідно до яких посадовий оклад у 2014-2020 рр. складав: 2014 - 1597,00 грн., 2015, 2016 рр. - 3098,00 грн., 2017, 2018 рр. - 7750,00 грн., 2019, 2020 рр. - 5730,00 грн.

08.09.2020 року рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/4196/20 наказ прокурора Одеської області № 793к від 29.04.2020 року визнано протиправним та скасовано, ОСОБА_1 поновлено на посаді, проте постановою Верховного Суду від 20.10.2021 року це рішення було скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

16.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеської обласної прокуратури з інформаційним запитом з проханням надати інформацію за період з 15.07.2015 року по 30.04.2020 року чи здійснювалося нарахування та виплата заробітної плати у розмірі, визначеному статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» чи відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», а також чи здійснювався перерахунок заробітної плати у зв`язку з прийняттям 26.03.2020 рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України.

23.09.2020 року ОСОБА_1 отримав відповідь від Одеської обласної прокуратури на інформаційний запит, відповідно до якої нарахування заробітної плати здійснювалося відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505, а підстави для перерахування заробітної плати за період з 15.07.2015 по теперішній час відсутні, в силу абзацу 3 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 19.09.2019 року № 113 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури». Вважаючи прийняте відповідачем рішення протиправним, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено).

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначаються Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закон України «Про прокуратуру» № 1789-XII від 05.11.1991 заробітна плата прокурорів і слідчих прокуратури складається із посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років і має забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов`язків, а так само закріплення кваліфікованих кадрів. Надбавки за вислугу років встановлюються також іншим працівникам прокуратури (спеціалістам, службовцям, робітникам). Розміри посадових окладів, надбавок за класні чини та вислугу років затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, Законом України «Про прокуратуру» № 1789-XII від 05.11.1991 не було визначено розмір посадового окладу прокурорів і повноваження щодо його визначення були надані Кабінету Міністрів України.

На виконання своїх повноважень Кабінет Міністрів України постановою від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов праці працівників органів прокуратури» затвердив схему посадових окладів працівників органів прокуратури.

Згідно з ч. 1 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.

Згідно з ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 (в редакції на момент її прийняття) визначено, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Законом України № 1774-VIII від 06.12.2016 ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 викладено в новій редакції, а саме «посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».

Законом України № 113-IX від 19.09.2019 ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 викладено в новій редакції, а саме «посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».

Вищенаведене підтверджує, що приписами ч. 1 ст. 49 Закон України «Про прокуратуру» № 1789-XII від 05.11.1991 встановлено інші складові заробітної плати прокурів, без визначення розміру посадового окладу, повноваження щодо визначення якого надані Кабінету Міністрів України, у межах яких прийнято постанову № 505, яка визначила відповідні розміри посадових окладів.

Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 року № 79-VIII внесено зміни до Бюджетного кодексу України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п. 26, згідно якого норми і положення статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року у справі № 6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697 зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року у справі № 6-р/2020 визначено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

В мотивувальній частині вказаного Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року у справі № 6-р/2020 визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює підтримання публічного обвинувачення в суді, організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом; організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом (частини перша, друга статті 131-1 Конституції України).

Конституційний Суд України відповідно до своїх юридичних позицій, за якими метою нормативного регулювання, зокрема питань соціального захисту працівників прокуратури, є уникнення втручання інших органів влади в діяльність прокуратури; питання пенсійного забезпечення прокурорів має визначати Верховна Рада України законом, а не Кабінет Міністрів України підзаконним актом (абзаци шостий, восьмий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 13 грудня 2019 року № 7-р(ІІ)/2019).

Таким чином, однією з необхідних передумов незалежної діяльності прокуратури, неупередженого, об`єктивного, безстороннього виконання прокурорами своїх функцій є заходи щодо їх юридичного захисту, належного рівня матеріального та соціального забезпечення прокурорів, які мають бути гарантовані таким чином, щоб не допустити тиску, що може спричинити вплив на прийняті ними рішення. Це може бути реалізовано лише шляхом визначення відповідним законом України належних умов для функціонування прокуратури та системи фінансування, у тому числі регулювання заробітної плати прокурора для забезпечення неупередженості при реалізації встановлених Конституцією та законами України повноважень.

Отже, заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом, а тому положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, є таким, що суперечить частині другій статті 131-1 Основного Закону України.

Відповідно до підпункту 5 пункту 63 розділу І Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VIII розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу доповнено, зокрема, пунктом 26, яким встановлене відмінне від спеціального нормативного регулювання заробітної плати прокурора, закріпленого частиною першою статті 81 Закону, за якою заробітна плата прокурора регулюється Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Наділивши Кабінет Міністрів України повноваженнями встановлювати порядок та розміри заробітної плати прокурора, законодавець запровадив відмінне від передбаченого положеннями статті 81 Закону нормативне регулювання заробітної плати прокурора.

Таким чином, Конституційний Суд України вважає, що окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу, згідно з яким норми і положення статті 81 Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, спричиняє юридичну невизначеність при застосуванні зазначених норм Кодексу та Закону, а отже, є таким, що суперечить принципу верховенства права, передбаченого частиною першою статті 8 Конституції України.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що відповідні положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу були визнані неконституційними у зв`язку з тим, що заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом та наділивши Кабінет Міністрів України повноваженнями встановлювати порядок та розміри заробітної плати прокурора, законодавець запровадив відмінне від передбаченого положеннями статті 81 Закону нормативне регулювання заробітної плати прокурора.

Отже питання реальної можливості виплати прокурорам у період дії положень пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу заробітної плати у розмірі передбаченого положеннями статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VІІ Конституційним Судом України не досліджувалось та оцінку вказаній обставині надано не було.

Положеннями статті 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності (частина 1).

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення (частина 2).

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку (частина 3).

У даному разі позивачем з посиланням на частину 3 статті 152 КАС України заявлена вимога щодо стягнення з Держави України в особі Одеської обласної прокуратури матеріальну шкоду, завдану ОСОБА_1 окремим положенням пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, яке визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, в розмірі, визначеному за статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, за період з 15 липня 2015 року до липня 2020 року у сумі 3153729,74 грн.

Станом на дату розгляду вказаної справи відсутній закон, який регулює порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Верховний Суд у постанові від 17.10.2024 у цій справі зазначив:

« 35. Згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

36. Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди урегульовано статтею 22 ЦК України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

37. Отже, поняття «збитки» включає в себе й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

38. Так, позивач, просив суд відшкодувати завдану йому матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, що, фактично, і є збитками у вигляді упущеної вигоди (правомірні очікування позивача на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованому частиною третьою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» за період роботи в органах прокуратури, які не були реалізовані державою).»

У урахуванням вказаних висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку, що позивачем заявлена вимога щодо відшкодування матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди та до спірних правовідносин можливо застосовувати положення ЦК України в цій частині.

Як визначено пунктом 2 частини 2 статті 22 ЦК України упущеною вигодою є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, враховуючи предмет спору та положення статті 22 ЦК України, суд дійшов висновку, що звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на позивача обов`язок довести реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії/бездіяльність відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є достатньою підставою для його стягнення, оскільки у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані за звичайних обставин (мають реальний, передбачуваний та очікуваний характер).

У даному разі позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що він мав реальну можливість отримати заробітну плату, в розмірі, визначеному за статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, за період з 15 липня 2015 року до липня 2020 року у сумі 3153729,74 грн.

При цьому, суд звертає увагу, що в якості підтвердження суми упущеної вигоди позивач посилається на висновок експерта № 21-2294/2295 судової економічної експертизи по адміністративній справі № 420/9554/20 від 31.12.2021.

Суд зауважує, що у вказаному висновку експертом зазначено, що визначення розміру матеріальної шкоди у зв`язку з нарахуванням та виплатною заробітної плати у відповідності до діючих законодавчих актів (Постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» та ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 № 1697-VІІ, не входить до компетенції експертів економістів.

Проведеним дослідженням наданих документів, у межах компетенції експерта економіста, різниця між розміром нарахованої заробітної плати визначеної за вимогами Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» та розміром розрахованим відповідно до положень статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 № 1697-VІІ (зі змінами) складає 3 153 729,74 грн.

При цьому, в дослідній частині вказаного висновку експертом зазначено, що у п. 4 ст. 81 Закону № 1697-VІІ визначено поетапне збільшення розміру заробітної плати прокурора, а саме:

- у період з 16.07.2015 по 31.12.2016 залежить від розміру мінімальної заробітної плати;

- у період з 01.01.2017 залежить від прожиткового мінімума для працездатних осіб.

Вимогами ст. 8 Законів України «Про державний бюджет України» розмі мінімальної заробітної плати за перід 2015-2016р. змінювся, а саме:

у 2015 р. (Закон України № 704-VІІІ від 17.09.2015)

- з 01.01.2015 у розмірі 1218,0 грн.;

- з 01.09.2015 у розмірі 1378,0 грн.

у 2016 р. (Закон України № 928- VІІІ від 25.12.2015)

- з 01.01.2016 у розмірі 1378,0 грн.

- з 01.05.2016 у розмірі 1450,0 грн.

- з 01.12.2016 у розмірі 1600,0 грн.

Згідно з вимог п.7 Законів України «Про державний бюджет України» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня календарного року за період з 2017-2020 змінювався, а саме:

- на 01.01.2017 у розмірі 1600,0 грн.

- на 01.01.2018 у розмірі 1 762,0 грн.

- на 01.01.2019 у розмірі 1 921,0 грн.

- на 01.01.2020 у розмірі 2 102,0 грн.

Отже фактично експертом було здійснено виключно математичні розрахунки розміру заробітної плати позивача виходячи з вказаних показників мінімальної заробітної плати та прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що вказує виключно на теоретичну можливість позивача отримати такий дохід.

У той же час, суд зазначає, що після прийняття Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року у справі № 6-р/2020 Верховною Радою в статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» було установлено у 2021 році прожитковий мінімум працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 1 січня - 1600 гривень.

Відповідно до статті 7 Бюджетного кодексу України бюджетна система України зокрема ґрунтується на таких принципах:

принцип збалансованості - повноваження на здійснення витрат бюджету мають відповідати обсягу надходжень бюджету на відповідний бюджетний період;

принцип обґрунтованості - бюджет формується на реалістичних макропоказниках економічного і соціального розвитку України та розрахунках надходжень бюджету і витрат бюджету, що здійснюються відповідно до затверджених методик та правил;

принцип справедливості і неупередженості - бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами.

У Рішенні Конституційного Суду України від 27 листопада 2008 року № 26-рп/2008 у справі про збалансованість бюджету Конституційний Суд України зазначив, що положення частини третьої статті 95 Конституції України, згідно з яким держава прагне до збалансованості бюджету України, Конституційний Суд України розглядає як намагання держави при здійсненні бюджетного процесу дотримуватися рівномірного співвідношення між доходною та видатковою частинами Державного бюджету України і як її завдання та обов`язок при цьому реалізовувати конституційні засади розвитку і зміцнення демократичної, соціальної, правової держави, забезпечення її суверенітету і економічної самостійності, утвердження прав і свобод людини.

Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної і правової.

Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного подання положення частини третьої статті 95 Конституції України "держава прагне до збалансованості бюджету України" у системному зв`язку з положеннями частини другої цієї статті, статті 46 Конституції України треба розуміти як намагання держави при визначенні законом про Державний бюджет України доходів і видатків та прийнятті законів, інших нормативно-правових актів, які можуть вплинути на доходну і видаткову частини бюджету, дотримуватися рівномірного співвідношення між ними та її обов`язок на засадах справедливого, неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами, територіальними громадами враховувати загальносуспільні потреби, необхідність забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

У Рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 визначено, що Конституційний Суд України розглядає принцип збалансованості бюджету як один з визначальних поряд з принципами справедливості та пропорційності (розмірності) у діяльності органів державної влади, зокрема в процесі підготовки, прийняття та виконання державного бюджету на поточний рік.

За вказаних обставин, з урахування встановлення Верховної Радою в статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури з 1 січня у розмірі 1600 гривень, суд дійшов висновку, що Держава Україна мала належні фінансові ресурси для виплати заробітної плати прокурорам у вказаному розмірі.

Суд зауважує, що частина наведених у висновку експерта розрахунків здійснена з урахуванням показників, які є більшими ніж 1600 грн., що додатково вказує виключно на теоретичний характер можливості отримання позивачем суми заявлених до стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди.

Суд також зауважує, що у Рішенні Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(II)/2023 зазначено, що аналіз змісту Постанови № 505, предметом регулювання якої, як і статті 81 Закону № 1697-VII, є винагорода прокурорів, свідчить, що рівень винагороди прокурорів, оплату праці яким здійснювано відповідно до Постанови № 505, був вищим від прожиткового мінімуму та вищим від розміру мінімальної заробітної плати, установлених Верховною Радою України в період дії Постанови № 505. Отже, право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, що його гарантовано частиною четвертою статті 43 Конституції України, не зазнало порушення, а тому немає підстав вважати, що внаслідок ухвалення оспорюваних приписів Закону № 113-IX звужено зміст та обсяг такого права.

Судом також враховано, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційним Судом України у рішенні від 06 квітня 2022 року № 1-р(II)/2022 констатовано, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої 20 лютого 2014 року, частина території України (Автономна Республіка Крим і місто Севастополь) є анексованою, деякі райони Донецької та Луганської областей є тимчасово окупованими.

У свою чергу, суд зазначає, що в наслідок збройної агресії Російської Федерації проти України в економіці держави з об`єктивних причин виникли значні негативні процеси, що викликали значний ріст інфляції.

Так у 2014 році інфляція складала у січні - 100,2; лютому - 100,6; березні - 102,2; квітні - 103,3; травні - 103,8; червні - 101,0; липні - 100,4; серпні - 100,8; вересні - 102,9; жовтні - 102,4; листопаді -101,9; грудні - 103,0. Інфляція за 2015 рік складала у січні - 103,1; лютому - 105,3; березні - 110,8; квітні - 114,0; травні - 102,2; червні - 100,4; липні - 99,0; серпні - 99,2; вересні - 102,3; жовтні - 98,7; листопаді - 102,0; грудні - 100,7. Як свідчать вказані показники, значний ріст інфляції виник саме після 20 лютого 2014 року, а отже негативні процеси в економіці виникли саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Вказані обставини свідчать, що Держава Україна з об`єктивних причин не мала достатніх фінансових ресурсів для виплати заробітної плати прокурорам у визначеному ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 № 1697-VІІ розмірах та така неможливість була обумовлена необхідністю запобігання та усуненню реальних загроз економічній безпеці України.

З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено факту спричинення йому матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди за наслідками визнання неконституційним окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, оскільки ним не доведено факт можливості реального їх одержання за звичайних обставин, якби його право не було порушене.

Натомість суд зазначає, що позивачем були надані докази, які свідчать, що відповідні доходи не могли бути ним отримані у спірний період.

Так, сам позивач зазначає, що Генеральна прокуратура України у своїх бюджетних запитах на 2019-2021 роки вказувала на необхідність додаткового фінансування видатків на виплату заробітної плати.

У той же час, як свідчать показники прийнятих Верховною Радою Законів України «Про державний бюджет України» на 2019-2021 роки, відповідні запити були залишені без задоволення, що ще раз вказує на відсутність у держави достатніх фінансових ресурсів для вказаних потреб.

Так, в бюджетному запиті на 2019 рік Генеральна прокуратура України вказувала видатки на оплату праці в сумі 5 126 826,6 тис. грн. та зазначала про необхідність виділення додатково 3 532 568,0 тис. грн, а в Законі України «Про державний бюджет України на 2019 рік» було визначено видатки на оплату праці в сумі 5 289 409,7 тис. грн.

Суд також зауважує, що Верховний Суд у постанові від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21 зазначив, що у пунктах 6.8-6.16 постанови від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 Велика Палата Верховного Суду виклала висновки про умови цивільної відповідальності держави за шкоду, завдану протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючого органу, які є застосовними також у цій справі.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно із частиною другої цієї статті є, зокрема, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною першою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статті 1173, 1174 ЦК України передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є необхідними для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Як було зазначено вище, наразі відсутній прийнятий закон, який регулює порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Відповідно до статті 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Вказана стаття містить ті самі особливості, що і статті 1173, 1174 ЦК України, а саме визначає, що відповідна шкода відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

За вказаних обставин, суд вважає за можливе застосувати вказані висновки Верховного Суду в частині, що для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії держави, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи позивача, що положення статті 1175 Цивільного кодексу України не поширюється на правовідносини щодо відшкодування шкоди завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, оскільки зазначену норма ЦК України регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований.

У даному разі, за своєю правовою природою визнання нормативно-правового акту незаконним і його скасування є подібним до визнання акту неконституційним, а різниця полягає у суб`єкті прийняття відповідного рішення, оскільки визнання нормативно-правового акту незаконним здійснюється адміністративними судами, а неконституційним Конституційним Судом України.

При цьому правовим наслідком визнання нормативно-правового акту незаконним є втрата ним чинності повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, а у разі визнання неконституційним закону, іншого акту або його окремого положення останні також втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням.

Відповідно до частини 6 статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Виходячи з вказаних положень КАС України, суд дійшов висновку, що аналогія права застосовується виключно у разі відсутності підстав для застосування аналогії закону.

Отже, з урахуванням подібності правовідносин щодо визнання нормативно-правового акту незаконним та правовідносин щодо визнання закону неконституційним, суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин аналогії закону та правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21.

За вказаних обставин, суд зазначає, що для задоволення позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди необхідно встановити наявність всіх трьох наведених вище умов, а саме неправомірних дій, наявності шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Як було встановлено судом, позивачем не доведено факту спричинення йому матеріальної шкоди, окремим положенням пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, яке визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, в розмірі, визначеному за статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, за період з 15 липня 2015 року до липня 2020 року у сумі 3153729,74 грн, а тому й відсутні правові підстави для їх стягнення з Держави України в особі Одеської обласної прокуратури.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Оцінивши докази у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, та враховуючи наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, суд не вважає за необхідне надавати детальну відповідь на доводи відповідача, що Одеська обласна прокуратура є самостійною юридичною особою та не відповідає за зобов`язаннями держави, оскільки вказані доводи не впливають на суть прийнятого судом рішення.

Згідно частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки за результатами розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 2-9, 90, 139, 241, 243, 246, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків (РНОКПП) НОМЕР_1 .

Відповідач Одеська обласна прокуратура, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3; ідентифікаційний код в .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6; ідентифікаційний код в .

Суддя Роман КАРАВАН

.