Справа № 320/61632/24
Суддя: Білоноженко М.А.
Дата ухвалення: 2025-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2025 року справа №320/61632/24

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Білоноженко М.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Авторгова Андрія Миколайовича про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» (0412, м. Київ, вул. Дегтярівська, 48, ) звернулось до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києві Авторгова Андрія Миколайовича ( АДРЕСА_1 ), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця Авторгова А.М. щодо повернення ТОВ «Євротранстелеком» основної винагороди приватного виконавця, що була ним стягнута у ВП НОМЕР_2;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Авторгова Андрія Миколайовича повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» основну винагороду приватного виконавця в сумі 1263429,17 грн. (один мільйон двісті шістдесят три тисячі чотириста двадцять дев`ять гривень 17 коп.).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що Закон України «Про виконавче провадження» містить прогалину у правовому регулюванні процедури повернення стягненої винагороди приватного виконавця у разі скасування рішення, яке виконувалось, або ж визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Вважає, що з метою ефективного захисту прав позивача та винесення справедливого рішення, при регулюванні вказаних правовідносин, слід застосувати аналогію закону -ч.7 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки чинне законодавство не містить норм, що регулюють взаємовідносини між боржником та приватним виконавцем стосовно повернення стягненої основної винагороди у разі скасування рішення, що виконувалось або визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07 січня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що на законних підставах та правомірно стягнув з боржника винагороду приватного виконавця, оскільки стягнуті кошти є встановленою законом оплатою за послуги (працю), надані виконавцем. Вважає, що підстави для повернення цих коштів боржникові у зв`язку із визнанням виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, що сталось після фактичного виконання частини виконавчого документу та закінчення виконавчого провадження, відсутні.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Рішенням Третейського суду для вирішення конкретного спору (суд AD HOC) від 29 грудня 2021 року задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 і ТОВ «Євротранстелеком» заборгованості за договором позики від 23 лютого 2020 року № 23/02-20/П та договором поруки від 23 лютого 2020 року № 1.

Стягнено солідарно з ОСОБА_2 і ТОВ «Євротранстелеком» заборгованість за договором позики від 23 лютого 2020 року в розмірі 31 094 794 грн та витрати на сплату винагороди третейського судді в розмірі 32 500,00 грн.

03.02.2022 Київським апеляційним судом у справі №824/2/22 було постановлено ухвалу про видачу виконавчого листа про примусове виконання рішення Третейського суду для вирішення конкретного спору (суд AD HOC) від 29.12.2021, про солідарне стягнення із ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» на користь ОСОБА_1 заборгованості за Договором позики № 23/02-20/П від 23 лютого 2020 року у розмірі 31 094 794 (тридцять один мільйон дев`яносто чотири тисячі сімсот дев`яносто чотири) гривні, та солідарне стягнення витрат на сплату винагороди третейського судді у розмірі 32 500 (тридцять дві тисячі п`ятсот) гривень.

Після отримання виконавчого листа ОСОБА_1 пред`явив його до примусового виконання.

10.05.2022 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Авторговим Андрієм Миколайовичем було відкрито виконавче провадження НОМЕР_2, відповідно до якого стягувач - ОСОБА_1 , боржник - ТОВ «Євротранстелеком», сума боргу, що підлягає стягненню в рамках виконавчого провадження- 31127294,00 грн.

Одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди за виконання виконавчого документа, з якої вбачається що основна винагорода приватного виконавця за виконання зазначено документа становить 3112729,49 грн. (сума боргу 31127294,00 грн. х 10%).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 червня 2023 року у справі № 346/2888/22 за позовом ТОВ «Євротранстелеком» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, визнано недійсною довіреність від 23 лютого 2020 року № 23/02/2020-Д та договір поруки № 1 до договору позики від 23 лютого 2020 року № 23/02-20/П, включаючи третейську угоду, що міститься у цьому договорі поруки.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задоволено частково, рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 червня 2023 року по справі № 346/2888/22 змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції постанови апеляційного суду, в іншій частині залишено без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 січня 2024 року у справі № 824/49/22 заяву ТОВ «Євротранстелеком» про скасування рішення третейського було задоволено.

Київський апеляційний суд ухвалив: «Рішення третейського суду для вирішення конкретного спору (суд AD HOC) від 29 грудня 2021 року (третейський суддя Мазовецький В.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» про стягнення заборгованості скасувати в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» (, Україна, 01030, м. Київ, вул. В?ячеслава Липинського, буд. 5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованості за Договором позики № 23/02-20/T від 23 лютого 2020 року у розмірі 31 094 794 грн та витрат на сплату винагороди третейського судді у розмірі 32 500 грн. Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» (, Україна, 01030, м. Київ, вул. В?ячеслава Липинського, буд. 5) судовий збір у розмірі 1240 (одну тисячу двісті сорок) гривень 00 коп.»

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2024 року по справі № 824/49/22 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Київського апеляційного суду від 22 січня 2024 року залишено без змін.

Судами встановлено, що у ТОВ «Євротранстелеком» відсутній обов`язок по виконавчому листу № 824/2/22 від 04.05.2022.

25.04.2024 ТОВ «Євротранстелеком» подало до приватного виконавця Авторгова А.М. заяву про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення третейського суду.

25.04.2024 приватним виконавцем на підставі заяви стягувача - Мотузка О.М. про повернення виконавчого документа без виконання від 25.04.2024 року та п. 1.ч. 1.ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_3 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та повернуто стягувачу- ОСОБА_1 виконавчий лист №824/2/22 від 04.05.2022 без подальшого виконання.

Окрім того, постановою Київського апеляційного суду від 20.06.2024 у справі № 824/2/22 було задоволено заяву ТОВ «Євротранстелеком» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, визнано виконавчий лист № 824/2/22 від 04.05.2022, виданий Київським апеляційним судом у справі №842/2/22 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ» на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики №23/02-20/П від 23 лютого 2020 року у розмірі 31094794,00 грн. та витрати на сплату винагороди третейського судді у розмірі 32500,00грн., таким, що не підлягає виконанню.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.10.2024 року у справі № 824/2/22 вищевказану постанову Київського апеляційного суду від 20.06.2024 в частині визнання виконавчого листа № 824/2/22, виданого 04 травня 2022 року Київським апеляційним судом, таким, що не підлягає виконанню, залишено без змін.

Зважаючи на вищезазначені обставини відповідачем в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_3 було стягнуто з ТОВ «Євротранстелеком» кошти в розмірі 13919793,01 грн., з яких 1263429,17 грн. - було стягнуто як основну винагороду приватного виконавця.

ТОВ «Євротранстелеком», керуючись частиною 7 статті 27 ЗУ «Про виконавче провадження» звернулося до приватного виконавця Авторгова А.М. з вимогою від 25.11.2024 про повернення коштів в сумі 1263429,17 грн., які були стягнуті останнім у якості основної винагороди приватного виконавця.

Однак, 11.12.2024 ТОВ «Євротранстелеком» отримано відповідь приватного виконавця Авторгова А.М. від 05.12.2024 за №8862, з якої вбачається, що приватний виконавець відмовив ТОВ «Євротранстелеком» у поверненні коштів в сумі 1263429,17 грн., які були стягнуті останнім в якості основної винагороди приватного виконавця, з посиланням на те, що у чинному законодавством відсутні норми щодо можливості повернення основної винагороди приватного виконавця боржнику.

Вважаючи вказану бездіяльність відповідача щодо неповернення суми основної винагороди протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Предметом розгляду у даній справі є вимога про повернення основної винагороди приватного виконавця, стягнута з боржника за вчинення виконавчих дій з примусового виконання рішення на підставі виданого судом виконавчого документу, визнаного судом таким, що не підлягає виконанню, яку боржник (позивач) вимагає повернути.

Через відсутність норм права, які б регулювали питання повернення основної винагороди приватного виконавця в разі подальшого скасування рішення, що виконувалося примусово, або визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, позивач вимагає застосування за аналогією закону норми, що регулює питання повернення виконавчого збору за аналогічних обставин.

Розглянувши наявні матеріали справи, суд зазначає наступне.

Дійсно, законодавче регулювання питань справляння виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця у виконавчому провадженні є недосконалим, тому правильне вирішення спору у цій справі потребує системного аналізу положень чинного законодавства та судової практики.

Сукупність дій органів і посадових осіб, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, визначається, як виконавче провадження - завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб).

Відповідно до статті 5 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі також - Закон №1404-VIII) примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України від 02.06.2016 № 1403- VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі - Закон № 1403-VIII).

Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом. Державні виконавці, керівники та спеціалісти органів державної виконавчої служби є державними службовцями.

Фінансове та матеріальне забезпечення діяльності працівників органів державної виконавчої служби та фінансування витрат на проведення і організацію виконавчих здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів виконавчого провадження, порядок формування яких встановлюється Законом України "Про виконавче провадження" (статті 7, 8, 14 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів").

Приватним виконавцем може бути громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом. Приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності. Приватний виконавець має право розпочати здійснення діяльності з дня внесення інформації про нього до Єдиного реєстру приватних виконавців України.

Приватний виконавець зобов`язаний до початку здійснення діяльності застрахувати свою відповідальність перед третіми особами. До початку здійснення діяльності приватний виконавець зобов`язаний організувати офіс у межах виконавчого округу.

Приватний виконавець має право мати помічників, які працюють на підставі трудового договору (контракту), укладеного з приватним виконавцем. За вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода (ст.ст. 16, 22, 24, 26,28, 31 Закону № 1403-VIII).

Завданням органів державної виконавчої служби (державних виконавців) та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (ст. З Закону № 1404-VIII).

Суд зазначає, що попри однакові завдання державної виконавчої служби (державних виконавців) та приватних виконавців, основною відмінністю між ними є правовий статус цих суб`єктів та джерела фінансування їх діяльності.

Державні виконавці є державними службовцями, представниками влади, діють від імені держави та перебувають під її захистом, фінансове та матеріальне забезпечення здійснюються за рахунок коштів державного бюджету.

Приватні виконавці є суб`єктами незалежної професійної діяльності, самозайнятими особами, уповноваженими державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень, фінансове та матеріальне забезпечення яких здійснюється на засадах самофінансування за рахунок винагороди - плати, що сплачується приватному виконавцю в установленому законом порядку та розмірі, залежно від виконавчих дій (заходів), що вчинені (вжиті) у виконавчому провадженні за умови, що такі дії (заходи) призвели до повного або часткового виконання рішення.

Суд звертає увагу, що відмінність у правовому статусі та джерелах матеріального забезпечення діяльності органів державної виконавчої служби (державних виконавців) та приватних виконавців зумовлює застосування різних форм фінансового тягаря, що покладається на боржника та стягувача у зв`язку з примусовим виконанням рішення (збір, що сплачується до державного бюджету, або оплата послуги).

Відповідно до пунктів 1 та 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема:

- виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду тощо (п. 1);

- постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди (п.5).

Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Імперативними нормами Закону України "Про виконавче провадження" та Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів передбачено, що одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору, а приватний виконавець - постанову про стягнення основної винагороди.

Так, положеннями статті 31 Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" передбачено, що приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

За змістом статті 31 Закону №1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

На виконання статті 31 Закону № 1403-VIII Кабінет Міністрів України постановою від 08.09.2016 № 643 затвердив «Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця» (далі - Порядок № 643).

Так, за приписами абзацу 1 пункту 12 Порядку № 643 установлено, що розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Під час розгляду справи судом встановлено, що за період з 10.05.2022 по 25.04.2024 заходами з примусового виконання виконавчого листа, вжитими приватним виконавцем Авторговим А.М, з ТОВ «Євротранстелеком» стягнуто кошти в розмірі 13 919 793,01, з яких:

- 12 634 294,54 грн - переказано на користь ОСОБА_1 (стягувач) в рахунок погашення боргу;

- 22 000,00 грн - повернуто авансового внеску стягувачу ОСОБА_1 ;

- 1 263 429,47 грн - основна винагорода приватного виконавця;

- 69,00 грн- витрати виконавчого провадження.

Тобто, стягнута сума основної винагороди відповідає 10% від стягнутої приватним виконавцем суми заборгованості.

Положеннями статті 27 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

За змістом статті 27 вказаного Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір не стягується, зокрема: за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; у разі виконання рішення приватним виконавцем. У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Системний аналіз норм статті 31 Закону України від 02.06.2016 №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та Порядку № 643 дає підстави для висновку, що за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є фактично винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення.

Більш того, законодавцем передбачений обов`язок приватного виконавця виносити одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, у якій має бути наведено розрахунок та зазначено порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (стаття 31 Закону № 1403-VIII). (Постанова Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі №160/10874/19).

Отже, обов`язок боржника сплатити основну винагороду приватному виконавцю встановлений Законом і це є складовою примусового виконання виконавчого документу.

Частина сьома статті 27 Закону №1404-VIII містить припис про те, що в разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Суд зауважує, що зазначена норма є імперативною, стосується повернення виключно виконавчого збору і жодним чином не регламентує питання повернення основної винагороди приватного виконавця.

Отже, основна винагорода приватного виконавця та виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, не є однаковими поняттями.

Спільним для цих форм є лише порядок стягнення, оскільки приписами частини третьої статті 45 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (розподіл стягнутих з боржника грошових сум) передбачено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. (постанова Верховного Суду від 19.12.2024 по справі № 640/29622/20, від 21 липня 2022 року у справі № 320/6215/19).

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що з метою ефективного захисту прав позивача та винесення справедливого рішення, при регулюванні вказаних правовідносин, слід застосувати аналогію закону - ч.7 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки чинне законодавство не містить норм, що регулюють взаємовідносини між боржником та приватним виконавцем стосовно повернення стягненої основної винагороди у разі скасування рішення, що виконувалось або визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що вказана вимога позивача є необґрунтованою та не відповідає нормам законодавства, з огляду на що, суд зазначає наступне.

Так, положеннями частини сьомої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що в разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

У той же час, законодавче регулювання сплати винагороди приватного виконавця.

міститься у статті 31 іншого законодавчого акту - Закону України " Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", яка має назву "Винагорода приватного виконавця та авансування витрат виконавчого провадження".

Суд зауважує, що жодних приписів про повернення основної винагороди приватного виконавця в разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, ані Закон України "Про виконавче провадження", ані Закон України " Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" не містять.

Єдиною нормою, що об`єднує вказані види стягнень з боржника є частина третя статті 45 Закону України "Про виконавче провадження", згідно з якою основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що підстави виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розмір цієї винагороди регулюється окремими правовими нормами. (постанова Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 640/13434/19, від 26.08.2021 у справі № 380/6503/20, від 21.07.2022 у справі № 320/6215/19).

Питання правильності тлумачення й застосування судами частини третьої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» викладено Верховним Судом, зокрема, у постанові від 14 грудня 2023 року у справі № 160/10320/22.

Так, Верховний Суд зазначив, що частина третя статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» установлює, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Предметом регулювання статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» є питання розподілу стягнутих з боржника грошових сум.

Натомість, частина третя статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» стосується порядку, а не підстав стягнення основної винагороди. Ці поняття не тотожні за змістом.

Вказана позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 26.05.2022 у справі № 420/6845/18, від 19.12.2024 у справі № 640/29622/20.

Частина п`ята статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» стосується випадків не стягнення саме виконавчого збору. Її норми не поширюють дію на основну винагороду приватного виконавця, а тому не установлюють випадки, коли ця винагорода не стягується.

На тлі спірних правовідносин Верховий Суд вказав, що не бачить підстав для іншого трактування цих норм, аніж буквальне, і вважав, що інший підхід до їхнього тлумачення здатний перешкоджати праву приватного виконавця на одержання винагороди за виконану працю.

Вказана позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.12.2023 у справі № 380/13876/22, від 18.12.2024 № 560/17661/23, від 21.12.2023 № 380/13876/22.

Суд зазначає, що у даній справі, виконавче провадження закінчено на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).

У той час як частина сьома статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" стосується випадку закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню - пункт 5 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що підстави для застосування до спірних правовідносин частини сьомої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" за аналогією закону відсутні.

Таким чином, за результатами розгляду справи суд прийшов висновку, що приватним виконавцем Авторговим А.М. було правомірно стягнуто у ВП НОМЕР_2 суму основної винагороди приватного виконавця з ТОВ «Євротранстелеком», відтак підстави для її повернення у відповідача відсутні.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

В зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» (0412, м. Київ, вул. Дегтярівська, 48, ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Білоноженко М.А.