Справа № 320/38105/24
Суддя: Парненко В.С.
Дата ухвалення: 2025-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 року справа №320/38105/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Києві адміністративну справу за позовом громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області (далі третя особа), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №121-24 від 25.07.2024 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у розумінні пункту 13 частини першої статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивач відповідає умовам для визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки перебуває за межами країни своєї громадянської належності, не може повертатися до неї, маючи цілком обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я у зв`язку з тим, що може стати жертвою подальших переслідувань зі сторони влади. Посилається на те, що у країні походження на нього чекають політичні переслідування в умовах систематичного порушення прав людини. Стверджує, що звернувшись до міграційної служби достатньо обґрунтував необхідність надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, однак всупереч відповідності позивача вимогам Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідачем було прийнято рішення №121-24 від 25.07.2024 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З урахуванням вказаних обставин, позивач вважає, що Державною міграційною службою України порушено його права, а тому просить позов задовольнити.

За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Київського окружного адміністративного суду справа №320/38105/24 передана до розгляду судді Парненко В.С.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків позову.

На виконання ухвали суду від 11.09.2024 надійшла заява про усунення недоліків позову.

Таким чином недоліки позову були усунуті.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.10.2024 відкрито провадження в адміністративній справі №320/38105/24 та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 7 статті 18 КАС України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

В матеріалах справи міститься відзив на позову заяву, згідно якого відповідач заперечує проти позовних вимог, вважає їх безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, адже позивач не повідомив про наявність у нього стійких політичних переконань, сформованих внаслідок особистого досвіду, життєвої позиції, світогляду безпосередньо заявника, що не дає можливості стверджувати про такі переконання як про невід`ємну складову особистості шукача захисту. А отже, приймаючи спірне рішення та відмовляючи позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ДМС не було порушено права позивача надані Законом № 3671-VI, Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року. Факти, повідомлені позивачем в ході розгляду його заяви, не можуть слугувати підтвердженням стійкості останнього у своїх переконаннях, що могло би вказувати на потенційний ризик для позивача зазнати переслідувань за ці переконання у разі його повернення до країни походження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 , через загрозу переслідувань за політичними переконаннями, маючи побоювання за своє життя та безпеку, а також через систематичні порушення прав людини, залишив свою рідну країну Республіку Білорусь, та прибув до України в пошуках захисту.

У 2021 році позивач, реалізуючи своє право на звернення за захистом в Україні, заповнив заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій він зазначив:

«Я, ОСОБА_1 , хочу отримати політичний притулок через кримінальне переслідування та репресії щодо мене, які є політично мотивованими. Репресії почалися з 2014 року, після того, як я був учасником мітингів на підтримку цілісності України, а також виражав свою підтримку Україні на міжнародних спортивних аренах, виходячи на нагородження з українським прапором. Після цього виникли перші проблеми на роботі. Надалі репресії посилились після спілкування з українськими політиками та блогерами, а піковим моментом став 2020 рік, коли проти мене були заведені кримінальні справи після участі у мирних маршах та організації заходів для дітей політв`язнів».

Позивач зазначає, що його діяльність була зумовлена політичними переконаннями, зокрема, він рішуче не підтримував діючий режим у Республіці Білорусь.

Заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, разом з відповідними документами було прийнято Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області, і йому була видана довідка про звернення за захистом в Україні № 013926.

06 серпня 2024 року позивач отримав повідомлення третьої особи № 48 від 02 серпня 2024 року про відмову визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України № 121-24 від 25 липня 2024 року.

Вказане рішення було обґрунтовано відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

Позивач вважає рішення відповідача № 121-24 від 25 липня 2024 року протиправним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає безпосередньо Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частини четвертої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За правилами частини першої статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно із частиною першою статті 10 Закону №3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Відповідно до частин п`ятої, сьомої, тринадцятої статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Частиною першою статті 12 Закону №3671-VI визначено, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Суд також враховує, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При цьому, повинні враховуватися всі чотири підстави, та немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

За приписами частини сьомої статті 7 Закону №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

В той же час, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Крім того, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Державної міграційної служби України №121-24 від 25.07.2024, позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, з вищевказаним рішенням органу Державної міграційної служби України суд погоджується, з огляду на таке.

Позивач є уродженцем м. Мінськ, Республіки Білорусь (далі РБ), громадянином РБ. До виїзду з країни громадянської належності проживав у м. Мінськ. Має вищу освіту та звання кандидата в майстри спорту.

Про свою трудову діяльність заявник повідомив, що з 2015 року працював тренером з настільного тенісу в РБ, а з 2021 року протягом 1,5 року працював як самозайнята особа в Україні, беручи участь у комерційних турнірах з настільного тенісу. Потім відкрив власну перукарню і на даний час займається цим бізнесом.

Заявник зазначає, що з 2015 року неодноразово брав участь в акціях протесту в м. Мінськ, спрямованих проти окупації Криму та на підтримку України. Під час спортивних змагань у росії він давав інтерв`ю з прапором України. Заявник розповідає, що регулярно приїздив в Україну на турніри та для екскурсій до Києва у період з 2017 по 2019 роки. У 2019 році він брав участь у мітингу в м. Мінськ проти інтеграції РБ в рф. Згідно з його словами, через таку позицію щодо України та РБ у нього почалися проблеми на роботі в Республіці Білорусь.

Керівництво клубу «Динамо», де він працював, попередило його, що у разі продовження участі в подібних заходах він буде звільнений. Далі, як стверджує заявник, було порушено кримінальну справу, у рамках якої його обвинувачували в організації та спонсоруванні масових безпорядків, розповсюдженні друкованих матеріалів та вандалізмі.

Рішення покинути Батьківщину виникло після обшуку в його квартирі на початку липня 2021 року.

11 липня 2021 року, маючи побоювання щодо незаконного кримінального переслідування, заявник нелегально покинув територію Республіки Білорусь і, виїхавши до росії, 15 липня 2021 року прибув до України.

22 грудня 2021 року заявник звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області з заявою.

Відповідно до ст. 8 Закону України його заяву було прийнято до розгляду та задокументовано довідкою про звернення за захистом в Україні № 013855.

Згідно з матеріалами справи, у своїй заяві позивач просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки він має обґрунтовані побоювання щодо кримінального переслідування та обшуків через обвинувачення у причетності до масових акцій та протестів у Республіці Білорусь після 2020 року.

Слід зазначити, що матеріали щодо інформації по країні походження підтверджують факт існування опозиційного руху:

«Мирні зібрання проходили по всій країні, хоча, основні події відбувалися у столиці - Мінську. Кількість мирних протестувальників була значною, кожні вихідні вона сягала 100 тисяч осіб, не дивлячись на контрзаходи, що приймалися владою - зупинка руху місцевого транспорту, обмеження інтернет- зв`язку, поліцейське насилля та багаточисельні арешти:

«Так, 6 вересня 2020 року у Мінську та інших містах пройшов «Марш єдності», марш 13 вересня 2020 року отримав назву «Марш героїв», 20 вересня 2020 року - «Марш справедливості», а 27 вересня 2020 року - «Народна інавгурація». 4 жовтня 2020 року відбувся «Марш визволення» під гаслом «Відпустіть політв`язнів!» та 11 жовтня 2020 року - «Марш гордості». Повідомлялося, що лише на останньому з перерахованих заходів відбулося близько 600 затримань, а насильство з боку правоохоронних органів зросло. Крім того, щопонеділка відбувалися протести пенсіонерів (наприклад, 12 жовтня 2020 року відбувся «Протест ваших бабусь»). Недільні протести збирали сотні тисяч учасників, але й кількість затримань на них також максимальна так, лише 13 вересня було затримано 774 особи. Після секретної інавгурації Олександра Лукашенка 23 вересня 2020 року у Мінську та інших містах пройшли спонтанні демонстрації, понад 300 людей було заарештовано. Щосуботи проходили мирні жіночі марші, які також призводили до сотень затримань. Міністерство внутрішніх справ повідомляло, що у вересні було затримано понад 3500 осіб, з яких близько 2700 було засуджено до адміністративного арешту». (неофіційний переклад)

Згідно з Доповіддю, низка місцевих і міжнародних НПО, у тому числі, Всесвітня організація проти катувань і Міжнародна федерація прав людини, спираючись на інформацію Правозахисного центру «Вясна» та інших НПО, осудили практику довільних арештів та катувань, звертаючись до міжнародної спільноти. Вони зібрали інформацію приблизно про 500 випадків катувань і жорстокого поводження, фізичного і психологічного. Зібрані дані свідчать про систематичний характер катувань, жорстокого, нелюдського та такого, що принижує людську гідність, поводження, забороненого без будь-яких виключень статті 7 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Зазначені та інші чисельні інформаційні джерела, доступні у мережі Інтернет, підтверджують інформацію про існування громадського руху в Республіці Білорусь.

Зазначене вказує на те, що елемент заяви щодо масових затримань з порушенням прав людини на хвилі продовжуваних протестів, пов`язаних з президентськими виборами у Білорусі 2020 року, приймається як правдоподібний.

Так, під час співбесід позивач повідомив, що регулярно брав участь в акціях протесту і до і протягом 2020 року, зокрема, і у «недільних мітингах».

Заявник також повідомив під час співбесіди від 02.05.2024 про свою активну участь у протестах проти влади Лукашенка з 2010 року та про те, що у 2018-2019 роках він брав участь у акціях протесту в Курапатах.

Разом з тим, твердження заявника щодо вказаних подій дещо різняться між собою в різних співбесідах.

Так, у своїй заяві він повідомив, що репресії щодо нього почалися з 2014 року через його участь у мітингах на підтримку цілісності України. Також у заяві-анкеті заявник вказав, що проти нього були заведені кримінальні справи через його участь у мирних маршах та проведення заходів для дітей політв`язнів.

Під час співбесіди від 29.12.2021 заявник повідомив, що 11.07.2021 до нього додому навідалися представники КДБ Білорусі, провели обшук і повідомили його батькам, що він має приїхати за вказаною адресою для роз`яснень.

За словами заявника (протокол співбесіди від 02.05.2024), обшук у його будинку відбувся через його участь у масових заходах, розповсюдження друкованих матеріалів та публічну підтримку України, однак він точно не знає, які саме обвинувачення висунуті проти нього.

Таким чином, в цілому на загальному рівні орієнтується у подіях щодо протестів за вказаний ним проміжок часу з серпня по жовтень 2020 року. Однак його твердження про систематичну участь в акціях протесту є загальними, а повідомлені відомості щодо вказаних заходів не виходять за межі загальнодоступної інформації, яка широко висвітлена у ЗМІ. Конкретних мітингів за своєї участі, у тому числі, їх кількості, не називає; їх перебіг не деталізує, будь-які особливості акцій протесту не повідомляє, найбільші (або будь-які інші конкретні) мітинги за своєї участі не виділяє. Твердження заявника щодо намірів участі у мітингу 01.11.2020 є суперечливими та частково спростовуються ІКП. На підтвердження участі в акціях протесту 2020 року надав декілька фото, де люди в масках і не можливо встановити чи є на тих фото сам заявник.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, суд дійшов висновку про те, що:

- через особисту думку позивача проти влади щодо нього було проведено слідчі дії, але заарештований він не був;

- побоювання можливого ув`язнення не були обґрунтованими нічим крім того, що позивач вважає, що його можуть позбавити волі через учать у мітингах;

- позивач під час розгляду справи не повідомив про жодні активні заходи влади проти нього після його виїзду з Республіки Білорусь.

Враховуючи вищевикладене, політичні погляди позивача не могли привернути увагу правоохоронних органів, і позивач не міг зазнавати через це переслідування, оскільки жодного доказу в підтвердження факту переслідування саме ОСОБА_1 позивачем не надано.

Таким чином надана заявником інформація не відповідає вказаним критеріям, зокрема щодо участі в акціях протесту, які передували хвилі масових мітингів 2020 року, а отже, є недоведеною.

Так, заявник не надав детальних тверджень щодо своїх політичних переконань, чинників, під впливом яких вони були сформовані, або іншої інформації, яка б вказувала на наявність певних політичних переконань, сформованих внаслідок особистого досвіду. Він обмежився загальними формулюваннями широкого змісту.

Інформація, надана заявником у ході розгляду його заяви та до суду, не дає підстав стверджувати, що участь у цих мітингах 2020 року є наслідком його політичних переконань або способом їх реалізації.

Також слід зазначити, що відповідно до міжнародних принципів та стандартів у сфері визначення статусу біженця та додаткового захисту, тривалий строк між виїздом заявника з країни громадянської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведених співбесід не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України. Доводи позивача ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, не підкріплених належними та достатніми доказами.

Пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

У розумінні пункту 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН заявника можна кваліфікувати мігрантом, тобто особою, яка з причин, що відрізняється від умов, які містяться у визначенні «біженець», добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Це може бути пов`язано бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру.

У зв`язку з цим, правовідносини, пов`язані з в`їздом іноземців на територію України для вирішення особистих питань (пошуком кращих економічних та соціальних умов життя) є сферою правового регулювання Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про імміграцію» з відповідним набуттям правових статусів у порядку, визначеному цими Законами.

Враховуючи зазначене слідує висновок, що основною метою звернення до міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є легалізація перебування на території України.

Таким чином, позивач не може розглядатись як особа, якій у разі повернення до країни походження, може загрожувати катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто такою, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань.

З аналізу матеріалів особової справи вбачається, що позивач не довів ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Також, матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача за національною ознакою. Позивач, як він зазначив, ніколи не був членом жодної політичної партії, релігійної, військової або громадської організації, а відтак побоювання зазнати переслідувань при поверненні носять характер припущень.

Таким чином інформація, повідомлена позивачем не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження.

Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/ЕС серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе: - смертну кару або приведення її у виконання; - тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; - серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Вказане, в свою чергу, кореспондується з умовами, які містяться у пункті 13 частини першої статті 1 Закону (правова дефініція «особа, яка потребує додаткового захисту»).

У зв`язку з вищевикладеним, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, або політичних переконань.

Таким чином, висновок відповідача щодо відсутності підстав для навіть попередньої кваліфікації позивача як жертви переслідувань за однією з передбачених ознак саме біженця є обґрунтованим.

Відтак, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України №121-24 від 25.07.2024 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень, обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так у пункті 23 Рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Решта доводів учасників справи висновків суду по суті справи не змінюють.

Відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, питання щодо розподілу судових витрат за наслідками розгляду даної справи судом не вирішується.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.