Справа № 300/9763/24
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2025-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" березня 2025 р. справа № 300/9763/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Міністерство оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
Адвокат Куфлюк Н.А., в інтересах ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач), звернулася до суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Міністерство оборони України, в якому просить:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дітей віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дітей віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19.11.2024 ОСОБА_1 звернувся по команді з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» через сімейні обставини, а саме, у зв`язку з тим, що самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду. Вказаний рапорт на звільнення з військової служби ОСОБА_1 повернуто із зазначенням «не погоджено» помічником командира батальйону правової роботи Військової частини НОМЕР_1 , а на звороті рапорту викладені обґрунтування відмови у погодженні рапорту, які зводяться до сумнівів останнього у тому, що ОСОБА_1 не проживає з 2023 року з матір`ю дітей ОСОБА_2 , та те, що ОСОБА_2 зареєстрована разом зі своєю родиною. Крім того, останній вказав, що відсутнє рішення суду про встановлення місця проживання дітей, сплати аліментів, факт відсутності участі батька/матері у вихованні дитини може бути підтверджене в разі позбавлення особи батьківських прав. Розірвання шлюбу, в свою чергу, не доводить, що батько самостійно виховує дітей. Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, ОСОБА_1 змушений звернутись через свого представника із даним позовом до суду за захистом порушених прав.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.01.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
09.01.2025 Військовою частиною НОМЕР_1 через систему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог. Зазначено, що ОСОБА_1 в присутності представників стройової частини НОМЕР_1 та представника від підрозділу при особистому спілкуванні із помічником командира батальйону правової роботи Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 надавав рапорт, який не був зареєстрований за вхідною кореспонденцією. Окрім того, документів щодо підтвердження утримання ОСОБА_1 дітей, а саме виписки з банку про переказ грошових коштів дітям ОСОБА_1 не надав. Інших документів на підтвердження утримання дітей (придбання одягу, продуктів харчування, путівок для відпочинку, ліків) ОСОБА_1 також не надав. Рішення суду про те, що його колишня дружина ОСОБА_2 була ОСОБА_1 позбавлена батьківських прав чи про визначення місця проживання малолітніх дітей з ОСОБА_1 позивачем також не надано. Представник відповідача звернув увагу, що після встановлення необхідних даних та інформації при спілкуванні помічник командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи повідомив ОСОБА_1 про те, що йому необхідно вивчити долучені до рапорта документи. На наступний день по прибуттю ОСОБА_1 до стройової частини військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_3 повідомлено про те, що відсутність згаданих вище документів та не подання їх до військової частини НОМЕР_1 фактично не надає ОСОБА_1 права на звільнення з військової служби під час воєнного стану, введеного в Україні. Представник відповідача наголосив, що фактично за вхідною кореспонденцією рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами не був поданий позивачем, що фактично свідчить про відсутність спору, позаяк відмови у вигляді офіційного документу від військової НОМЕР_2 позивач не отримував. Також представник відповідача висловив свою думку щодо фіктивності фактичних обставин справи та намагання ОСОБА_1 уникнути від свого обов`язку щодо захисту Батьківщини (а.с. 36-43).
13.01.2025 представником позивача через підсистему «Електронний суд» скеровано відповідь на відзив, у якій зазначено про необґрунтованість та безпідставність аргументів відповідача у відзиві на позов. Так, зазначено, що документами, які підтверджують факт самостійного виховання та утримання батьком дитини (дітей) віком до 18 років, є свідоцтво про народження дитини (дітей) та, серед іншого, документ, що підтверджує, що особа самостійно виховує та утримує дитину копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. На підтвердження законності підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, ОСОБА_1 до рапорту додано копію рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2024, згідно якого шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 03.07.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №834, розірвано та встановлено факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Також наголошено, що поданий позивачем рапорт містить накладену командиром розвідувального взводу молодшого лейтенанта ОСОБА_5 резолюцію та на звороті вказаного рапорту викладено обґрунтування відмови у погодженні рапорту помічником командира батальйону правової роботи військової частини НОМЕР_1 , а тому твердження відповідача про те, що вказаний рапорт не був поданий позивачем, є такими, що не відповідають дійсності (а.с. 44-47).
20.01.2025 представник відповідача подав суду заперечення на відповідь на відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позову та повторно наголосив, що ОСОБА_1 не подавав рапорт до стройової частини військової частини НОМЕР_1 , а тому фактично і не отримував офіційну відмову. А якщо рапорт позивач не подавав до стройової частини військової частини НОМЕР_1 , то, на думку представника відповідача, фактично відсутній предмет спору, так як офіційної відмови від відповідача ОСОБА_1 щодо результатів рапорту не отримував (а.с. 52-55).
Також 20.01.2025 представник відповідача подав суду клопотання про розгляд даної адміністративної справи за правилами загального позовного провадження. Мотивуючи заяву, представник відповідача вказує на складність даної справи та зазначає, що встановлення фактичних обставин можливе тільки за умови участі в залі суду позивача та представника відповідача, допиті свідків (а.с. 60-62).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.01.2025 заяву представника Військової частини НОМЕР_1 про розгляд адміністративної справи №300/9763/24 за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення (а.с. 67-70).
Суд зазначає, що Міністерству оборони України ухвала Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.01.2025 про відкриття провадження у справі, а також адміністративний позов надіслано та доставлено до електронного кабінету 06.01.2025 о 14:41 та 30.12.2024 о 19:35 відповідно, що підтверджується довідками про доставку електронного листа (а.с. 34-35).
Проте, Міністерство оборони України правом на подання пояснень щодо позову, не скористалося.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, зазначає наступне.
Як встановлено судом з матеріалів справи та не заперечується сторонами, солдат ОСОБА_1 зарахований до списку особового складу військової частини НОМЕР_1 , призначений розвідником-санітаром та, відповідно, проходить військову службу за призовом під час мобілізації.
Згідно з рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2024 по справі №351/1410/24, яке набрало законної сили 11.11.2024, встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 03.07.2010 уклали шлюб, від якого у них народилося двоє синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , а/з №327, дата видачі 14.02.2014 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , а/з № НОМЕР_5 , дата видачі 01.06.2011.
Водночас, вказаним рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2024 по справі №351/1410/24 шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 03.07.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №834 розірвано. Встановлено факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 19-22).
19.11.2024 розвідник-санітар розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 солдат військової служби призваний за мобілізацією на особливий період, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся по команді з рапортом до командира розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами, а саме: коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду (а.с. 16).
До рапорту позивач додав документи згідно з переліком, зокрема належним чином засвідчені копії:
свідоцтва про народження дитини Серії НОМЕР_3 (а.с. 17);
свідоцтва про народження дитини Серії НОМЕР_4 (а.с. 18);
паспорта громадянина України, ідентифікаційного коду (а.с. 9-15);
рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2024 (а.с. 19-22).

Вказаний рапорт на звільнення з військової служби ОСОБА_1 повернуто, при цьому, на ньому міститься накладена начальником групи персоналу резолюція «погоджено» та її підпис, проставлений 19.10.2024 підпис командира розвідувального взводу, а також резолюція «не погоджено» від 20.11.2024 помічника командира батальйону правової роботи військової частини НОМЕР_1 (а.с. 16).

При цьому, на звороті рапорту помічник командира батальйону правової роботи військової частини НОМЕР_1 навів мотиви і обґрунтування відмови у погодженні рапорту, зокрема, останній зазначив, що:

«Відсутнє рішення суду про встановлення місця проживання дітей, стягнення аліментів.

Факт відсутності участі батька/матері у вихованні дитини може бути підтверджене судом виключно в разі позбавлення особи батьківських прав.

Окрім того, є сумнівним те, що з 2023 року діти не проживають з матір`ю, оскільки зареєстровані разом. Більше того, мама подає заяву про слухання справи за її відсутності та визнає позовні вимоги.

Таким чином, для звільнення з військової служби необхідно надати рішення суду про позбавлення батьківських прав матері і тільки тоді я підпишу рапорт» (зв. ст. а.с. 16).

Вважаючи таку відмову відповідача у звільненні з військової служби протиправною, представник позивача звернувся до суду за захистом його порушених прав із цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Згідно з частинами 1-2 статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі Закон №2232-XII).

Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

За змістом частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-XII).

Згідно із частиною 6 статті 2 цього Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).

Абзацом 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 за №3543-XII (надалі Закон №3543-XII) визначено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Суд звертає увагу, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено та наразі триває.

Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII.

Окрім цього, указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено про оголошення та проведення загальної мобілізації на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Як уже зазначено судом вище, позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у Військовій частині НОМЕР_1 .

При цьому, від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Зокрема, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Так, підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, якщо військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України;

Згідно частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (надалі Положення №1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).

Згідно з підпунктом 2 пункту 225 Положення №1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Аналіз вищенаведених норм права дає можливість дійти висновку, що військовослужбовець має право на звільнення зі служби за наявності обґрунтованих підстав, передбачених підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», підтверджених відповідними доказами, подавши відповідний рапорт командиру військової частини, в якій проходить службу.

Окрім цього, статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Кожен військовослужбовець має право, щоб його звернення було розглянуто.

Суд встановив, що позивач подав по команді рапорт про звільнення з військової служби в зв`язку з самостійним вихованням ним та утриманням дітей за рішенням суду, тобто на підставі пункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», до якого долучив документи за переліком, зокрема й рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2024 по справі №351/1410/24, яким окрім розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 03.07.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, також встановлено факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 19-22).

Суд зауважує, що частиною 4 ст. 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, суд констатує, що вказане рішення підтверджує факт самостійного виховання та утримання позивачем двох неповнолітніх дітей, що, в свою чергу, є підставою для звільнення з військової служби на підставі пункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Між тим, суд відхиляє твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 інших документів на підтвердження утримання дітей (придбання одягу, продуктів харчування, путівок для відпочинку, ліків) не надано, оскільки вищенаведене рішення суду є належним підтвердженням самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 дітей за рішенням суду, що, у свою чергу, є підставою для звільнення з військової служби.

З аналогічних підстав суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що позивачем не надано рішення суду про те, що його колишня дружина ОСОБА_2 була позбавлена батьківських прав чи про визначення місця проживання малолітніх дітей з ОСОБА_1 .

Щодо доводів представника відповідача про те, що колишня дружина ОСОБА_1 зареєстрована разом із ОСОБА_1 та їхніми двома малолітніми дітьми на одній житловій площі, при цьому, відповідно до описової частини рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області у справі №351/1410/24 від 10.10.2024, з 2023 року не проживають разом, то суд звертає увагу на те, що реєстрація місця проживання не є тотожним поняттям фактичному місцю проживанню.

Більше того, суд критично ставиться до всіх інших сумнівів та оціночних тверджень представника відповідача стосовно висновків і встановлених обставин у рішенні Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2024 у справі №351/1410/24, оскільки, як уже зазначено, таке рішення набрало законної сили та, відповідно до вимог ч. 4 ст. 78 КАС України, такі обставини не підлягають доказуванню.

Ба більше, представник відповідача не наділений повноваженнями надавати будь-яку оцінку судовому рішенню, оскільки відповідно до процесуального законодавства, судові рішення можуть переглядатись виключно судами вищої інстанції.

Водночас, згідно із ч. 1 ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Щодо тверджень представника відповідача, що ОСОБА_1 не подавав рапорт до стройової частини військової частини НОМЕР_1 , а тому не отримував офіційну відмову, що зумовлює відсутність предмету спору, то суд з цього приводу зазначає таке.

Відповідно до Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, з метою впорядкування та належної організації роботи з рапортами військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 №531 затверджено Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерстві оборони України (далі Порядок №531), який визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту.

Пунктом 2 розділу III «Особливості подання та розгляду рапортів у паперовій формі» Порядку №531 передбачено, що командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції. Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку.

При цьому, додатком 1 до Порядку №531 визначено, що резолюція (рішення) щодо рапорту військовослужбовця має містити висновок про «погодження» чи «непогодження» із рапортом із зазначенням правової підстави та обґрунтування.

Суд встановив, що 19.11.2024 ОСОБА_1 подав по команді рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» через сімейні обставини, а саме, у зв`язку з тим, що самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.

При цьому, на такому рапорті, копія якого міститься в матеріалах справи, наявна накладена начальником групи персоналу резолюція «погоджено» та підпис командира розвідувального взводу, проставлений 19.10.2024, а також резолюція «не погоджено» від 20.11.2024 помічника командира батальйону правової роботи військової частини НОМЕР_1 , а також на звороті рапорту помічник командира батальйону правової роботи військової частини НОМЕР_1 навів мотиви відмови у погодженні рапорту (а.с. 16).

Таким чином, дослідивши зміст рапорту та проставлених резолюцій (відміток) на ньому, суд вважає безпідставними та спростованими твердження представника відповідача, що рапорт позивачем не був поданий та не було надано на нього відповіді.

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо не звільнення ОСОБА_1 за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в той час, як позивач надав необхідні докази самостійного виховання та утримання дітей за рішенням суду.

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на викладене, а також встановлені обставини справи, позовні вимоги належить задовольнити шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо не звільнення ОСОБА_1 за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з самостійним вихованням та утриманням дитини за рішенням суду.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 1 статті 132 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Таким чином, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, то в силу вимог частини 1 статті 132, частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Міністерство оборони України (, проспект Повітряних Сил, 6, м. Київ, 03168) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дітей віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ) прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дітей віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_1 ) сплачений ним судовий збір в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Представнику позивача, відповідачу та третій особі рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.