Справа № 320/30024/23
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2025-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2025 року справа № 320/30024/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом представництва «Мікро-Стар Нізерлендс Холдинг Бі.Ві.» до Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про визнання протиправними дій,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулось представництво «Мікро-Стар Нізерлендс Холдинг Бі.Ві.» (далі - позивач та/або Представництво) з позовом до Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (далі - відповідач) та просить суд:

- визнати протиправними дії Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю щодо нарахування Представництву "Мікро-Стар Нізерлендс Холдинг Бі.Ві." адміністративно-господарських санкцій за порушення нормативу створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2022 році;

- зобов`язати вилучити з електронного кабінету Представництва "Мікро-Стар Нізерлендс Холдинг Бі.Ві." на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду України інформацію про адміністративно-господарську санкцію в розмірі 395002,343 грн.

Мотивуючи позовні вимоги представник Представництва стверджує, що останнє не є в розумінні Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» підприємством, установою, організацією. Тобто Представництво не є юридичною особою, відтак не підпадає під суб`єктний склад, передбачений статтею 19 згаданого закону, а тому відсутні підстави для нарахуванням

адміністративно-господарських санкцій за порушення нормативу створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2022 році. При цьому представник позивача посилається на лист Фонду соціального захисту інвалідів України «Щодо порядку реєстрації підприємства у відділені Фонду інвалідів» від 11.09.2007 № 1/6-417 та роз`яснення «Щодо застосування статті 1881 Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших спірних питань» від 17.04.2006 № 06ю-75/667.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.09.2023 відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Представником відповідача відзиву на позовну заяву не подано, заяв та клопотань до суду не надходили, причини не подання відзиву на позовну заяву суду не відомі.

Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно із частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію № ПІ-3980 від 14.09.2007 представництво «Мікро-Стар Нізерлендс Холдинг Бі.Ві.» здійснює свої функції згідно з законодавством України та є представництвом фірми «MICRO-STAR NETHERLANDS HOLDING B.V.» (МІКРО-СТАР НІЗЕРЛЕНДС ХОЛДИНГ Бі. Ві.»), Королівство Нідерланди.

Згідно з даними особистого кабінету позивача станом на 19.06.2023 у останнього обліковується борг у розмірі 395 002,34 грн (т. 1, а.с. 12). Даний борг складається з адміністративно-господарських санкцій за 2022 рік, застосованих відповідачем за порушення нормативу створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2022 році.

Крім цього в матеріалах справи міститься Розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають стягненню у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів (т. 1, а.с. 12).

Представництво «Мікро-Стар Нізерлендс Холдинг Бі.Ві.» вважає, що відповідачем допущено протиправні дії щодо нарахування адміністративно-господарських санкцій за 2022 рік, застосованих відповідачем за порушення нормативу створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2022 році, з огляду на що звернулось до суду з метою захисту своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд керується положеннями чинного законодавства, та звертає увагу на наступне.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами, є Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 № 875-XII

(далі - Закон № 875-XII ).

Згідно із частиною 1 статті 17 вказаного закону з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю (ч. 2 ст. 17 Закону № 875-XII).

Частиною 3 статті 18 Закону № 875-XII регламентовано, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для таких осіб умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин 1-5 статті 19 Закону № 875-XII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4 відсотки середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті та з урахуванням вимог статті 18 цього Закону, і здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативу робочих місць. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

У межах зазначеного нормативу здійснюється також працевлаштування осіб з інвалідністю внаслідок психічного розладу відповідно до Закону України "Про психіатричну допомогу".

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

До виконання підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, нормативу робочих місць, визначеного згідно з частиною першою цієї статті, зараховується забезпечення роботою осіб з інвалідністю на підприємствах, в організаціях громадських об`єднань осіб з інвалідністю шляхом створення господарських об`єднань підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, та підприємствами, організаціями громадських об`єднань осіб з інвалідністю з метою координації виробничої, наукової та іншої діяльності для вирішення спільних економічних та соціальних завдань.

Згідно із частинами 12-13 статті 19 Закону № 875-XII Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю щороку до 10 березня в автоматизованому режимі з використанням даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності здійснює визначення підприємств, установ та організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, які не забезпечили виконання у попередньому році нормативу робочих місць, визначеного згідно з частиною першою цієї статті, та надсилає їм розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за попередній рік, обчислених відповідно до статті 20 цього Закону.

Розрахунок надсилається у формі електронного документа через електронні кабінети підприємств, установ та організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України у формі та порядку, визначених Фондом соціального захисту осіб з інвалідністю спільно з Пенсійним фондом України.

У той же час, частиною 1 статті 20 Закону № 875-XII визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (ч. 2 ст. 20 Закону № 875-XII).

Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів) (ч. 3 ст. 20 Закону № 875-XII).

Згідно із частиною 4 статті 20 Закону № 875-XII адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Відповідно до частин 1-2 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 № 5067-VI роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії).

Разом з цим, відповідно до частин 9-10 статті 20 Закону № 875-XII спори, що виникають із правовідносин за статтями 19 і 20 цього Закону, вирішуються Фондом соціального захисту осіб з інвалідністю або в судовому порядку.

Суд нагадує, що позивач стверджує про відсутність у нього обов`язку працевлаштовувати осіб з інвалідністю та наполягає, що не підпадає під суб`єктний склад, визначений статтями 19, 20 Закону № 875-XII.

Суд при наданні оцінки вказаним твердженням, враховує наступне.

Згідно із частиною 2 статті 95 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи.

В силу вимог частини 3 статті 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Законом можуть бути встановлені вимоги до створення в Україні філії іноземної юридичної особи.

Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру (ч. 5 ст. 95 ЦК України).

За правилами визначеними в пункті частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»

від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) платниками єдиного внеску є: роботодавці: дипломатичні представництва і консульські установи іноземних держав, філії, представництва та інші відокремлені підрозділи іноземних підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), розташовані на території України.

В силу вимог частини 2 статті 10 Закону України «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 14.01.1998 № 16/98-ВР (далі - Закон № 16/98-ВР) роботодавцем відповідно до цих Основ вважається, серед іншого власники розташованих в Україні іноземних підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародних), філій та представництв, які використовують працю найманих працівників, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Аналізуючи наведене суд приходить до висновку, що позивач є представництвом іноземної компанії, зареєстрованої в Нідерландах, яка здійснює зовнішньо-економічну діяльність в Україні та зареєстровано Міністерством економіки України.

Суд звертає увагу, що положеннями частини 1 статті 1 Закону № 875-XII визначено, що особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 2 статті 1 Закону № 875-XII передбачено, що центральні і місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи і організації (незалежно від форми власності і господарювання, виду діяльності і галузевої належності), їх філії, відділення, представництва, що ведуть окремий облік результатів фінансової та господарської діяльності, банки та інші фінансові установи, а також представництва іноземних юридичних осіб (у тому числі міжнародних організацій), які використовують працю найманих працівників - громадян України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - підприємства, установи та організації), фізичні особи, які використовують найману працю, залучають представників громадських об`єднань осіб з інвалідністю до підготовки рішень, що стосуються прав та інтересів осіб з інвалідністю.

Даною нормою віднесено представництва іноземних юридичних осіб (у тому числі міжнародних організацій), які використовують працю найманих працівників - громадян України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України до категорій «підприємства, установи та організації», про що вказують дужки після відповідного переліку суб`єктів.

Отже, в розумінні спеціального закону, яким, в даному випадку є Закон № 875-XII, позивач відноситься до категорії «підприємства, установи та організації», посилання на яку міститься в положеннях статей 19, 20 Закону № 875-XII.

При цьому, не можливо оминути ті обставини, що згідно листа Фонду соціального захисту інвалідів Міністерства соціальної політики України від 20.06.2014 №1/8-2105/03 представництва іноземних юридичних осіб, які використовують працю найманих працівників - громадян України, але при цьому не є юридичними особами, за наявності підстав передбачених частиною 9 статті 19 Закону № 875-XII, повинні, серед іншого виконувати норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Даним же листом було роз`яснено, що лист Фонду соціального захисту інвалідів №06ю-75/667 від 17.04.2006 втратив чинність.

Водночас, суд відмічає, що частина 2 статті 1 Закону № 875-XII, у редакції чинній до 01.01.2011 не відносила центральні і місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи і організації (незалежно від форми власності і господарювання, виду діяльності і галузевої належності), їх філії, відділення, представництва, що ведуть окремий облік результатів фінансової та господарської діяльності, банки та інші фінансові установи, а також представництва іноземних юридичних осіб (у тому числі міжнародних організацій), які використовують працю найманих працівників - громадян України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України до підприємств, установ та організації, у порівнянні із положеннями частини 2 статті 1 Закону № 875-XII, у редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин.

Суд зауважує, що перелік суб`єктів, які перелічені у частині 2 статті 1 Закону № 875-XII, у редакції до 01.01.2012 та у редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин не змінився, проте, законодавцем уточнено, що такий перелік суб`єктів відноситься до категорії підприємств, установ та організацій.

Резюмуючи викладене, суд вважає помилковими твердження позивача щодо відсутності у нього обов`язку виконання вимог частини 1 статті 19 Закону № 875-XII і, як наслідок не поширення на нього дії статті 20 Закону № 875-XII.

При цьому стосовно посилань позивача на положення Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та Інструкцію про порядок реєстрації представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, суд звертає увагу на наступне.

Преамбулою Закону визначено, що останній спрямований на правове регулювання всіх видів зовнішньоекономічної діяльності в Україні, включаючи зовнішню торгівлю, економічне, науково-технічне співробітництво, спеціалізацію та кооперацію в галузі виробництва, науки і техніки, економічні зв`язки в галузі будівництва, транспорту, експедиторських, страхових, розрахункових, кредитних та інших банківських операцій, надання різноманітних послуг.

Відповідно до статті 1 Закону представництво іноземного суб`єкта господарської діяльності - установа або особа, яка представляє інтереси іноземного суб`єкта господарської діяльності в Україні і має на це належним чином оформлені відповідні повноваження.

Статтею 5 Закону, зокрема, визначено, що всі суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності України мають право відкривати свої представництва на території інших держав згідно з законами цих держав.

Іноземні суб`єкти господарської діяльності, що здійснюють зовнішньоекономічну діяльність на території України, мають право на відкриття своїх представництв на території України.

Реєстрацію представництв інших іноземних суб`єктів господарської діяльності здійснює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку, протягом шістдесяти робочих днів з дня подання іноземним суб`єктом господарської діяльності документів на реєстрацію.

Відповідно до пункту 12 Інструкції про порядок реєстрації представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні (наказ Міністерства зовнішніх економічних зв`язків і торгівлі України від 18.01.1996 № 30, у редакції наказу Міністерства економіки України від 15.06.2007 № 179) (далі - Інструкція) Представництво суб`єкта господарської діяльності не є юридичною особою і не здійснює самостійно господарську діяльність, у всіх випадках воно діє від імені і за дорученням іноземного суб`єкта господарської діяльності, зазначеного у свідоцтві про реєстрацію, і виконує свої функції згідно із законодавством України. Представництво іноземного суб`єкта господарської діяльності в Україні може здійснювати функції, пов`язані з виконанням представницьких послуг, тільки в інтересах іноземного суб`єкта господарської діяльності, зазначеного у Свідоцтві.

У разі здійснення представництвом господарської діяльності на території України господарської діяльності на території України таке представництво повинно стати

на облік у податковому органі за своїм місцезнаходженням у порядку, установленому центральним податковим органом України, та набути статусу постійного представництва (п. 13 Інструкції).

Аналізуючи викладене, суд звертає увагу позивача, що Закон та Інструкція регулюють правовідносини у сфері зовнішньоекономічної діяльності представництва, однак жодним чином не вказують про можливість представництва нівелювати положення Закону № 875-XII, у разі використанням ним найманої праці - фізичних осіб, громадян України.

Суд наголошує, що представництво має здійснювати свої функції на території України згідно з законодавством України та, у разі використання найманої праці - фізичних осіб, громадян України, дотримуватися вимог Закону № 875-XII.

Суд також враховує, відповідно до статті 15 Європейської соціальної хартії (переглянутої), Страсбург, 3 травня 1996 року (Хартію ратифіковано із заявами Законом № 137-V від 14 вересня 2006 року; European) з метою забезпечення особам з інвалідністю, незалежно від їхнього віку та характеру і походження їхньої інвалідності, ефективного здійснення права на самостійність, соціальну інтеграцію та участь у житті суспільства Сторони зобов`язуються, зокрема:

1. вжити необхідних заходів для забезпечення особам з інвалідністю орієнтування, освіти та професійної підготовки, коли це можливо, у межах загальних програм або, коли це видається неможливим, у державних або приватних спеціалізованих закладах;

2. сприяти їхньому доступові до роботи усіма засобами, які можуть заохочувати роботодавців приймати на роботу осіб з інвалідністю і утримувати їх у звичайному виробничому середовищі та пристосовувати умови праці до потреб осіб з інвалідністю, або, коли це видається неможливим у зв`язку з інвалідністю, шляхом облаштування або створення спеціальних робочих місць з урахуванням ступеня інвалідності. У деяких випадках такі заходи можуть вимагати використання спеціалізованих служб працевлаштування та надання допомоги;

3. сприяти їхній всебічній соціальній інтеграції та участі у житті суспільства, зокрема, шляхом вжиття заходів, включаючи технічну допомогу, що спрямовані на усунення перешкод для спілкування і пересування і що надають доступ до транспорту, житла, культурної діяльності і відпочинку.

Отже, беручи до уваги викладене, під час вирішення даного спору по суті, доводи позивача, яким він обґрунтовує позовні вимоги не зайшли своє підтвердження.

Відтак, суд вважає, що відповідач при нарахуванні представництву «Мікро-Стар Нізерлендс Холдинг Бі.Ві.» адміністративно-господарських санкцій за порушення нормативу створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2022 році діяв у порядок, спосіб та в межах наданих йому повноважень.

Разом з цим, враховуючи те, що позивач не обґрунтовує позовні вимоги, ані відсутністю кількістю працівників, які вказані в розрахунку сум

адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, ані заперечень щодо суми таких санкцій, суд не вбачає підстав для їх перевірки.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1, 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно із статтею 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на вищенаведене, дослідивши і оцінивши усі наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Оскільки адміністративний позов не підлягає до задоволення, то відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.