Справа № 120/15276/24
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 р. Справа № 120/15276/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

15.11.2024 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Чорного С.О., подана від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про:

- визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду по суті рапорту позивача від 16.07.2024 про його направлення на стаціонарне лікування у зв`язку з погіршенням стану здоров`я;

- зобов`язання відповідача видати направлення на стаціонарне лікування позивача внаслідок погіршення стану його здоров`я на підставі рапорту від 16.07.2024.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 16.07.2024 позивач, як військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , подав рапорт на ім`я командира роти, а також на ім`я командира частини, у якому висловив прохання направити його на стаціонарне лікування через погіршення стану здоров`я. Рапорт було надіслано поштовим відправленням на адресу відповідача 17.07.2024, що підтверджується поштовою накладною та бланком опису вкладення з відповідними відмітками підприємства поштового зв`язку.

Відповідач отримав зазначений поштовий лист із рапортом 18.07.2024, що підтверджується роздруківкою з веб-сайту АТ "Укрпошта" про вручення поштового відправлення. Проте рапорту розглянуто не було і жодної відповіді на такий рапорт позивач не отримав.

Бездіяльність відповідача щодо розгляду вищевказаного рапорту по суті позивач вважає протиправною, а тому вирішив звернутися до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 25.09.2024 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

06.12.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 , будучи відрядженим до іншої військової частини, самовільно залишив місце служби, що унеможливило належний контроль за його станом здоров`я та організацією медичного нагляду. Крім того, відповідач стверджує, що позивач не виконав установлених процедур для отримання направлення на стаціонарне лікування та не звертався до командування військової частини, у підпорядкуванні якої перебував на момент відрядження.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали адміністративної справи та оцінивши доводи сторін на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив такі обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 25.09.2020 на підставі контракту від 30.10.2019, виконуючи обов`язки водія взводу штабних машин роти управління батальйону забезпечення.

30.03.2024 наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 90 позивач був відряджений до військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_1 . 26.04.2024 позивач прибув до цієї військової частини, але того ж дня вибув до зведеної стрілецької ІНФОРМАЦІЯ_1 у складі військової частини НОМЕР_3 для виконання бойових та спеціальних завдань.

09.06.2024 під час виконання службових обов`язків позивач отримав вибухову травму, тінітус, цефалічний синдром та забій правої кисті.

22.06.2024 наказом військової частини НОМЕР_1 № 176 Дейниченко був визнаний таким, що самовільно залишив військову частину. З цієї дати його виключили зі всіх видів забезпечення та, відповідно до наказу Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018, призупинили виплату грошового забезпечення.

02.07.2024 наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 186 позивач був звільнений із займаної посади та зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 . На час перебування у розпорядженні позивач залишався у списках військової частини НОМЕР_1 , на всіх видах забезпечення та у підпорядкуванні командира батальйону забезпечення.

04.07.2024 позивача було доставлено до Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, куди він був офіційно прийнятий на лікування.

11.07.2024, відповідно до виписки з медичної картки № 4717, ОСОБА_1 пройшов медичне обстеження, за результатами якого 12.07.2024 був виписаний з лікувального закладу.

16.07.2024 позивач, як військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , подав рапорт на ім`я командира роти, а також на ім`я командира частини, у якому висловив прохання направити його на стаціонарне лікування через погіршення стану здоров`я, спричиненого вищезазначеною травмою. Рапорт було надіслано поштовим відправленням на адресу відповідача 17.07.2024, що підтверджується поштовою накладною та бланком опису вкладення з відповідними відмітками підприємства поштового зв`язку.

Відповідач отримав зазначене поштове відправлення 18.07.2024, що підтверджується даними з веб-сайту АТ "Укрпошта".

Як зазначається у позовній заяві, відповіді на свій рапорт позивач не отримав, а тому вирішив звернутися до суду з цим позовом щодо оскарження бездіяльності відповідача.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі ? Закон № 2232-XII).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Надалі строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і триває донині.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон ? № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах регулює Статут внутрішньої служби Збройних сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі ? Статут).

Відповідно до п. 9 Статуту військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити ? до наступного прямого начальника (п. 14 Статуту).

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з нерозглядом поданого позивачем рапорту від 16.07.2024 про направлення його на стаціонарне лікування через погіршення стану здоров`я.

Відповідач не заперечує, що отримав рапорт, але стверджує, що позивач самовільно залишив місце служби під час відрядження, що унеможливило належний контроль за його станом здоров`я та організацію медичного нагляду. Відповідач також вказує, що позивач не звертався до командування частини, до якої він був відряджений, і не виконав встановлені процедури для отримання направлення на стаціонарне лікування.

Оцінюючи доводи сторін на підтримку своїх вимог та заперечень, суд враховує, що згідно з п. 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказ Головнокомандувача Збройних Сил України 31 січня 2024 № 40, у Збройних Силах України створюються такі види документів (далі документи): наказ, директива, розпорядження, бойовий наказ, бойове розпорядження, окреме доручення (доручення), рішення, протокол, положення, постанова, інструкція, історичний формуляр, формуляр, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телеграма, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, протокол, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток, обхідний лист та інші документи, розроблені в установленому порядку.

Рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, направлення на лікування, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Відповідно до п. 3.11.6 Інструкції документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.

Отже, рапорт, як офіційна форма звернення військовослужбовця до вищої посадової особи, передбачає його опрацювання та надання відповіді по суті порушених в ньому питань.

Наказом Міністра оборони України від 06.08.2024 № 531 затверджений Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України (далі ? Порядок № 531), який набрав чинності 08.08.2024.

Цей Порядок визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту.

Відповідно до пунктом 2 розділу І Порядку № 531 з питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання, ? до наступного прямого командира (начальника).

Пунктом 1 Розділу ІІ Порядку № 531 визначено, що рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІІ Порядку № 531 командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції. Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку, а саме:

- найменування посади, військове звання, ім`я та прізвище командира, який погоджує рапорт;

- рішення щодо непогодження рапорту із зазначенням правової підстави та обґрунтування, дата прийняття рішення та підпис.

Як видно з матеріалів справи, 16.07.2024 позивач, як військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , поштою подав рапорт на ім`я командира роти, а також на ім`я командира частини, у якому висловив прохання направити його на стаціонарне лікування через погіршення стану здоров`я.

Відповідач вказаний рапорт отримав, але не прийняв за результатами його розгляду рішення про задоволення рапорту або надання мотивованої відмови, що могло б свідчити про розгляд звернення військовослужбовця ОСОБА_1 .

При цьому суд враховує, що наказом від 02.07.2024 № 186 позивач був звільнений із займаної посади та зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 . Тобто на момент подання рапорту 16.07.2024 позивач офіційно перебував у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 та підпорядковувався її командуванню, а відтак порушенні у рапорті питання належали сасем до сфери компетенції відповідача, що спростовує його твердження в цій частині.

Крім того, отримавши рапорт позивача, у командування військової частини НОМЕР_1 виник обов`язок розглянути його по суті, незалежно від попередніх обставин, пов`язаних з відрядженням позивача та його поведінкою. Факт самовільного залишення місця служби, зафіксований у наказі, вважається дисциплінарним порушенням, але не є законодавчо визначеною обставиною для відмови у розгляді рапорту.

Суд наголошує, що суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття рішення чи вчинення дій в межах своєї виключної компетенції за відсутності передбачених для цього правових підстав.

Таким чином, оскільки законодавством обумовлено надання командиром відповіді на паперовий рапорт військовослужбовця, суд погоджується з доводами позивача про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо розгляду його рапорту від 16.07.2024.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень.

За змістом положень ч. 4 ст. 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача лише в тому разі, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом. Інакше суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не лише при розгляді вимог щодо протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

Тобто адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Таким чином, оскільки рапорт позивача з питань направлення на стаціонарне лікування не був розглянутий по суті і відповідач не перевіряв питання щодо наявності підстав для направлення позивача на стаціонарне лікування у зв`язку з погіршенням стану здоров`єя, суд вважає безпідставними і такими, що не можуть бути задоволені позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача видати направлення на стаціонарне лікування позивача.

В силу приписів ст.ст. 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що адміністративний позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково, обравши при цьому належний спосіб захисту його прав та інтересів у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Таким чином, судові витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 968,96 грн стягуються на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Водночас суд вважає за необхідне присудити позивачу усю суму судового збору, адже хоч і частково, але позовні вимоги немайнового характеру задоволені судом. Тому у даному випадку розмір компенсації судових витрат визначається судом виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 620/1116/20.

Керуючись ст.ст. 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 16.07.2024 з питань направлення його на стаціонарне лікування.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 16.07.2024 та надати відповідь по суті порушених в ньому питань.

В решті позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 );

2) представник позивача: адвокат Чорний Сергій Олександрович (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса для листування: вул. Магістратська, буд. 84, офіс 25, м. Вінниця, 21020);

3) відповідач: військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ).

Повне судове рішення складено 04.03.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович