Справа № 160/4047/25
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2025-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2025 рокуСправа № 160/4047/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Юркова Е.О., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу №160/4047/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
06 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), з вимогами:
- визнати протиправними дії Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) з відкриття виконавчого провадження за № 76875395 на підставі поданої Управління патрульної поліції в Запорізькій області заяви та доданої до неї Постанови про накладання адміністративного стягнення ЕНА № 3303400 від 20.10.2025р., а також інші дії вчиненні в рамках виконавчого провадження за №76875395, зокрема, зі стягнення з мене, ОСОБА_2 , витрат на проведення виконавчих дій (320 грн.), виконавчого збору (68 грн.) та звернення стягнення на кошти на моїх рахунках в банківських установа, в рамках незаконно відкритого виконавчого провадження за № 76875395;
- скасувати прийняті Першим Правобережним відділом державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в рамках виконавчого провадження за № 76875395 виконавчі документи, саме: Постанову про відкриття виконавчого провадження за №76875395 від 22.01.2025р., Постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 23.01.2025р. (сума стягнення - 320,00 грн.). Постанову про стягнення виконавчого збору від 23.01.2025р. (сума стягнення - 68,00 грн.) та Постанову про арешт коштів боржника від 23.01.2025р.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постановою складеною інспектором 2-го взводу 1-ї роти 1-го батальйону Управління патрульної поліції в Запорізькій області про накладання адміністративного стягнення ЕНА №3303400 від 20.10.2024, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340 грн., яку останнім було оскаржено в судовому порядку в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська. Зазначає, що 24.01.2025 при спробі викупити в аптеці замовлені (заброньовані) ним ліки, дізнався що всі його платіжні банківські картки заблоковані внаслідок накладення арешту в ході виконавчого провадження за №76875395, яке відкрито Першим Правобережним відділом державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Вважає, що відкриття виконавчого провадження за №76875395 на підставі відповідної заяви Управління патрульної поліції в Запорізькій області та доданої до неї Постанови про накладання адміністративного стягнення ЕНА №3303400, відбулося неправомірно і незаконно, а вчинені державним виконавцем дії в рамках виконавчого провадження за №76875395 є протиправними, спрямованими на заподіяння шкоди його правам та інтересам.
Ухвалою суду від 17.02.2025 прийнято позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.
Відповідач 17.02.2025 повідомлений про відкриття провадження у справі, про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, яка міститься в матеріалах справи.
Втім, як у встановлений судом строк, так і станом на дату ухвалення рішення відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву.
24.02.2025 від представника відповідача до суду найшли матеріали виконавчого провадження №76875395.
В судове засідання 26.02.2025 сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи всі учасники повідомлені належним чином. Позивачем подано до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача причини неявки в судове засідання суду не повідомив.
За викладених обставин, враховуючи, що в судове засідання прибули не всі особи, що беруть участь у розгляді справи, суд не вбачає підстав для відкладання розгляду справи, та вважає за можливе вирішити справу за наявними у ній доказами у письмовому провадженні за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, відповідно до частин 3 статті 194 та частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Так, інспектором 2 взводу 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Запорізькій області Дробілко М.В. винесено постанову серії ЕНА №3303400 від 20.10.2024 про притягнення ОСОБА_1 (далі позивач) до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі - КУпАП) з накладенням адміністративного стягнення в розмірі 340,00 грн.
Не погоджуючись із зазначеною постановою позивач 28.10.2024 звернувся із відповідним позовом до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.
Державним виконавцем Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Зелінським Володимиром Федоровичем розглянуто заяву стягувача про примусове виконання постанови №ЕНА 3303400 від 20.10.2024 та постановлено:
22.01.2025 постанову про відкриття виконавчого провадження №76875395;
23.01.2025 постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження на суму 320,00 грн.;
23.01.2025 постанову про стягнення виконавчого збору на суму 68,00 грн.;
23.01.2025 постанову про арешт коштів боржника.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27.01.2025 у справі №201/13440/24 скасовано постанову серії ЕНА №3303400 від 20.10.2024 винесену відносно позивача про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, справу про адміністративне правопорушення закрито.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27.01.2025 у справі №201/13440/24 набрало законної сили 07.02.2025.

10.02.2025 Державним виконавцем Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Зелінським Володимиром Федоровичем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №7687539, оскільки означеним вище рішенням суду скасовано виконавчий документ.

Позивач вважає дії Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) з відкриття виконавчого провадження №76875395 на підставі поданої Управління патрульної поліції в Запорізькій області заяви та доданої до неї Постанови про накладання адміністративного стягнення ЕНА № 3303400 від 20.10.2025р., а також інші дії вчиненні в рамках виконавчого провадження за №76875395 протиправними у зв`язку із чим звернувся із цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 1 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Порядок прийняття постанов про адміністративні правопорушення, набрання ними законної сили, їх оскарження, тощо, передбачені нормами КУпАП.

Так, частиною 1 статті 283 КУпАП визначено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення.

Відповідно до частини 1 статті 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов:

1) про накладення адміністративного стягнення;

2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу;

3) про закриття справи.

Згідно з частиною 2 статті 287 КУпАП постанова суду про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржена в порядку, визначеному цим Кодексом.

Пунктом 3 частини 1 статті 288 КУпАП визначено, що постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено: постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до статті 289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, постанов у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та/або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), - протягом десяти днів з дня набрання постановою законної сили. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Частина 1 статті 291 КУпАП визначає, що постанова адміністративного органу (посадової особи) у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 26 цього Кодексу, постанов по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованого в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксованого за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, постанов у справах про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованого в режимі фотозйомки (відеозапису), а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксоване в автоматичному режимі, або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), набирає законної сили після її вручення особі або отримання поштового повідомлення про вручення або про відмову в її отриманні, або повернення поштового відправлення з позначкою про невручення, або під час її виконання у випадках, передбачених частиною першою статті 300-1 цього Кодексу (частина друга 2 291 КУпАП).

У відповідності до частини 2 статті 299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, крім постанов про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), підлягає примусовому виконанню після закінчення строку, установленого частиною першою статті 307 цього Кодексу.

Постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову (частина 2 статті 299 КУпАП).

Згідно з частиною 1 статті 307 КУпАП штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтями 300-1, 300-2 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Частиною 2 статті 300-1 КУпАП визначено, що у разі несплати штрафу особами, зазначеними у частинах першій та другій статті 14-2 цього Кодексу, протягом 30 днів з дня набрання законної сили постановою про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сферах безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів така постанова підлягає примусовому виконанню.

Згідно з частиною третьої статті 300-1 КУпАП у разі оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сферах безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів перебіг строків, визначених цією статтею, зупиняється до розгляду скарги.

При цьому, частиною першою статтею 308 КУпАП передбачено, що у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.

Тобто, у випадку оскарження особою постанови про накладення адміністративного стягнення обов`язок зі сплати штрафу у такої особи, виникає з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

У той же час, у разі скасування судом оскаржуваного штрафу та набрання судовим рішенням законної сили - підстави для такої сплати будуть взагалі відсутні.

Крім того, положення статті 308 КУпАП кореспондуються з положеннями статті 307 КУпАП в частині строку, з якого починається примусове виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Так, проаналізувавши зміст наведених норм у їх взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання через п`ятнадцять днів з дня вручення особі такої постанови та у разі несплати особою штрафу, та не оскарження вказаної постанови.

Якщо постанову про накладення штрафу було оскаржено відповідною особою, на яку накладено штраф, таку постанову може бути направлено для примусового виконання, не раніше ніж через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Тобто законодавством чітко визначено, що постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, у випадку їх оскарження, не можуть бути направлені на примусове виконання до завершення процедури оскарження та не раніше ніж через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що постанову Управління патрульної поліції в Запорізькій області від 20.10.2024 серії ЕНА №3303400 було вручено позивачу в момент її винесення, а саме 20.10.2024, про що свідчить особистий підпис позивача в пункті 9 цієї постанови, де зазначаються відомості про отримання особою постанови.

При цьому, 28.10.2024 позивачем було оскаржено зазначену постанову в судовому порядку в межах адміністративної справи №201/13440/24.

Тобто, позивачем подано скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення, в межах строку на її подання, встановленого статтею 289 КУпАП.

Отже, на час пред`явлення виконавчого документу до виконання та відкриття державним виконавцем виконавчого провадження виконавчий документ (постанова серії ЕНА №3303400 від 20.10.2024) перебував на оскарженні в судовому порядку.

При цьому, суд зауважує, що в силу положень частин 1, 2 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зміст статей Закону №1404-VIII дає суду підстави для висновку, що державний виконавець не наділений повноваженнями перевірки факту оскарження відповідної постанови (виконавчого документу) в судовому порядку на момент пред`явлення такого до примусового виконання.

Відповідно до статті 26 Закону № 1404-VII обов`язок державного виконавця розпочати примусове виконання рішення пов`язується з отриманням, зокрема, від стягувача відповідної заяви та належним чином оформленого виконавчого документа, а не перевірки цього документу на предмет оскарження його боржником.

Відтак, констатувавши відповідність виконавчого документа вимогам статті 4 Закону №1404-VIII, у тому числі в частині настання строку набрання ним законної сили, державний виконавець не мав правових підстав для повернення зазначеної постанови про накладення адміністративного стягнення без прийняття до виконання та в силу вимог закону був зобов`язаний винести постанову про відкриття виконавчого провадження.

Крім того суд зазначає, що частиною 4 статті 4 Закону №1404-VIII не визначено такої підстави для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, як оскарження рішення, на підставі якого видано виконавчий документ.

Суд вказує, що постанова про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА №3303400 від 20.10.2024 набрала законної сили після її вручення позивачу, у відповідності до вимог статті 291 КУпАП.

За таких обставин, на переконання суду, відсутні підстави вважати протиправними дії державного виконавця з відкриття виконавчого провадження №76875395 на підставі поданої Управлінням патрульної поліції в Запорізькій області заяви та доданої до неї Постанови про накладання адміністративного стягнення серії ЕНА №3303400 від 20.10.2024, а також інші дії вчиненні в рамках виконавчого провадження №76875395.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у Постанові від 11.10.2016 у справі №816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.

Суд звертає увагу, що нормами спеціального закону не передбачено дій державного виконавця, а саме перевірки факту оскарження відповідної постанови (виконавчого документу) в судовому порядку на момент пред`явлення такого до примусового виконання у разі якщо таке мало місце, а відкриття виконавчого провадження державним виконавцем, як одним суб`єктом владних повноважень, в даному відбулось у зв`язку з тим, що інший суб`єкт владних повноважень, в даному випадку поліція, передала документи на примусове виконання, хоча й правові підстави у останнього для цього були відсутні.

Водночас, судом встановлено, що 10.02.2025 державним виконавцем Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Зелінським Володимиром Федоровичем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №7687539 у зв`язку з тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.01.2025 у справі №201/13440/24 виконавчий документ скасовано.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, оскільки виконавче провадження у цій справі закінчено, суд дійшов висновку, що відсутні правовідносини, які підлягають судовому захисту, отже відсутній предмет спору у цій справі, а тому позовні вимоги за встановлених судом обставин є частково не обґрунтованими.

Окрім того, відповідно до частини 7, статті 27 Закону №1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Варто зауважити, що ухвалою суду від 17.02.2025 заборонено Першому Правобережному відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (вул. Старокозацька, буд. 56, м. Дніпро, 49000; ІК в ) вчиняти будь-які дії у виконавчому провадженні №76875395, спрямовані на примусове виконання постанови Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Запорізькій області від 20.10.2024 №ЕНА3303400 про стягнення з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ПН НОМЕР_1 ) адміністративного штрафу у подвійному розмірі за порушення правил дорожнього руху у розмірі 680 грн. до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі №160/4047/25.

Однак, з метою належного захисту прав позивача суд вважає за необхідне скасувати постанови від 23.01.2025, а саме про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження на суму 320,00 грн та про стягнення виконавчого збору на суму 68,00 грн., оскільки вони є виконавчими документами, які в свою чергу можуть бути помилково пред`явлені до виконання та в наслідку пред`явлення призвести до порушення прав позивача.

Щодо доводів позивача про порушення відповідачем правил визначених частини 1 статті 24 Закону №1404-VIII, з урахуванням встановлених судом обставин, варто зазначити, що навіть якщо виконавче провадження відкривав неналежний орган, після його закінчення виконавче провадження не породжує жодних правових наслідків для боржника, отже в даному випадку порушення правил підвідомчості не впливає на правомірність закриття виконавчого провадження.

Щодо позовної вимоги про компенсацію завданої моральної шкоди протиправними діями відповідача, варто зазначити наступне.

Згідно статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статті 22 Цивільного кодексу України (ЦК України) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставинами справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Крім того, статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Разом з цим, матеріали адміністративної справи не містять доказів, які свідчили б про душевні страждання позивача, які полягають в негативних емоціях та підтвердження причинного зв`язку і завданням позивачеві від цього моральної шкоди.

Суд наголошує, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами, тому суд доходить висновку про необґрунтованість вимоги про відшкодування моральної шкоди.

За приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно із частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 1211,20 грн., що документально підтверджується квитанцією до платіжної інструкції №0.0..1 від 06.02.2025, а також судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 908,40 грн., що документально підтверджується квитанцією до платіжної інструкції від №0.0..1 від 06.02.2025.

Отже, з урахуванням часткового задоволення позовної заяви, а також часткового задоволення заяви про забезпечення позову, сплачений позивачем судовий збір в сумі 1059,80 грн. підлягає стягненню з Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за рахунок бюджетних асигнувань.

Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 139, 242-243, 245-246, 258, 262, 370, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ПН НОМЕР_1 ) до Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вул. Старокозацька, буд. 56, м. Дніпро, 49000; ІК в ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Скасувати прийняту державним виконавцем Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Зелінським Володимиром Федоровичем в рамках виконавчого провадження №76875395 постанову від 23.01.2025 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження на суму 320,00 грн.

Скасувати прийняту державним виконавцем Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Зелінським Володимиром Федоровичем в рамках виконавчого провадження №76875395 постанову від 23.01.2025 про стягнення виконавчого збору на суму 68,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ПН НОМЕР_1 ) з Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вул. Старокозацька, буд. 56, м. Дніпро, 49000; ІК в ) за рахунок бюджетних асигнувань понесені витрати з оплати судового збору в сумі 1059,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строк, передбачений частиною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції згідно статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судове рішення в повному обсязі складено 04.03.2025.

Суддя Е.О. Юрков