Справа № 520/35463/24
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

03.03.2025 р. справа №520/35463/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Військової частини НОМЕР_1 ( далі за текстом - відповідач №1), Військової частини НОМЕР_2 (далі за текстом - відповідач №2, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування Наказу командира військової частини НОМЕР_1 №111 від 17.09.2024 року про результати службового розслідування, що було призначено наказом №215 від 06.09.2024 року; 2) визнання протиправним та скасування Наказу командира військової частини НОМЕР_1 №145 від 07.10.2024 року про результати службового розслідування, що було призначено наказом № 268 від 29.09.2024 року; 3) зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України, код ЄДРПОУ НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 всі передбачені законодавством види грошового забезпечення, премій та додаткової винагороди, яких він був позбавлений на підставі оскаржуваних наказів командира військової частини НОМЕР_1 №111 від 17.09.2024 року та №145 від 07.10.2024 року за період з червня 2024року по вересень 2024 року.

Аргументуючи ці вимоги, заявник зазначив, що не вчиняв дисциплінарного проступку, оскільки відсутність на військовій службі була зумовлена проходженням військово-лікарської комісії та зверненням за невідкладною медичною допомогою.

Відповідач №1 - Військова частина НОМЕР_1 та Відповідач №2 - Військова частина НОМЕР_2 із поданим позовом не погодились.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначили, що проведені службові розслідування вказали на факт відсутності військовослужбовця за місцем несення військової служби без поважних причин, що є дисциплінарним проступком.

З огляду на достатність приєднаних до матеріалів справи доказів, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже відсутні об`єктивні дані про існування непереборних перешкод та нездоланних перепон у реалізації учасниками спору права на подачу відповідних процесуальних документів протягом прийнятних поза розумним сумнівом строків.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ; належить до громадянства України; документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_4 ; документований військовим квитком серії НОМЕР_5 ; 06.10.2022р. Військово-лікарською комісією при ІНФОРМАЦІЯ_2 визнаний придатним до військової служби; з 10.10.2022р. проходить військову службу у складі Збройних Сил України за призовом під час мобілізації, на особливий період.

За викладеними у позові доводами, з 10.10.2022р. заявник обіймав посаду механіка, з 20.03.2023р. заявник обіймав посаду стрільця, з 01.06.2023р. і по дату звернення до суду заявник обіймав посаду водія-заправника автомобільного відділення взводу матеріального забезпечення Військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наданих на вимогу суду доказів Військова частина НОМЕР_1 входить до складу Військової частини НОМЕР_2 , а тому за відсутності доказів протилежного у межах даного спору суд виходить з того, що Військова частина НОМЕР_1 знаходиться на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 , а тому владні управлінські волевиявлення з приводу призначення, обчислення та нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям, котрі обіймають штатні військові посади у Військовій частині НОМЕР_1 , здійснюються саме Військовою частиною НОМЕР_1 , а грошові платежі на підставі переданих Військовою частиною НОМЕР_1 документів проводяться Військовою частиною НОМЕР_2 .

Згідно з довідкою військово-лікарської комісії у Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь» від 31.05.2023р. №10046 заявник визнаний обмежено придатним до військової служби. (т.1 а.с.32).

У межах спірних правовідносин усіма учасниками спору у порядку ч.1 ст.78 КАС України фактично визнаються ті обставини, що у період 19.06.2024р.-28.08.2024р. та у період 26.09.2024р.-30.09.2024р. заявник фізично був відсутній на місцем несення військової служби, але заявник пояснює це проходженням військово-лікарської комісії (стосовно епізоду за період 19.06.2024р.-28.08.2024р.) та раптовим погіршенням стану здоров"я до тимчасової непрацездатності (стосовно епізоду за період 26.09.2024р.-30.09.2024р.), а суб"єкти владних повноважень кваліфікували поведінку заявника у якості дисциплінарного проступку військовослужбовця - відсутності за місцем служби без поважних причин.

За твердженням суб"єкта владних повноважень - Військової частини НОМЕР_1 у червні 2024р. Військова частина НОМЕР_1 виконувала доведені завдання у Чернігівській області, а у період 03.07.2024р.-24.08.2024р. - у Київській області.

При цьому, доказів про конкретні місця тимчасової дислокації Військової частини НОМЕР_1 у межах Чернігівської області та Київської області відповідачами до суду не подано, як не подано до суду і доказів сповіщення заявника про ці місця.

За матеріалами справи 17.06.2024 року командиром Військової частини НОМЕР_1 та т.в.о. начальника медичної служби - начальником медичного пункту Військової частини НОМЕР_1 на ім"я заявника було видане направлення №46 (вих.№1/651 від 17.06.2024р.) на проходження військово-лікарської комісії у Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь». (т.1 а.с.34).

Зазначене направлення містить попередній діагноз - «Постромбофлеботична хвороба вен лівої нижньої кінцівки».

Судовим розглядом не виявлено доказів існування наданих заявнику письмових або усних вказівок будь-яких командирів з приводу: предмету, мети та цілей медичного огляду під час військово-лікарської комісії; застережень щодо неможливості проходження інших медичних досліджень; загальної тривалості проходження медичного огляду під час військово-лікарської комісії; місця знаходження (проживання, перебування) на час проходження військово-лікарської комісії, визначення порядку проходження військово-лікарської комісії, експертизи; порядку дій у разі існування перерв між прийомами лікарів та медичними дослідженнями під час проходження військово-лікарської комісії.

Указане підтверджується і змістом наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 17.06.2024р. №169, де зазначено, що з 17.06.2024р. заявник вважається таким, що вибув для проходження військово-лікарської експертизи. (т.1 а.с.202).

Згідно із складеною відносно заявника карткою обстеження та медичного огляду було заплановано проходження низки медичних досліджень, згаданих у п.9 та огляд лікарів, перелічених у п.10 (а саме: терапевта, хірурга, невропатолога, офтальмолога, ЛОРа, дерматовенеролога, психіатра, стоматолога, інших лікарів-спеціалістів). (т.1 а.с.43-44).

Доказів про надання та отримання заявником усних або письмових вказівок про відсутність потреби у проходженні будь-якого з цих досліджень або огляду будь-яким із лікарів матеріали справи не містять.

Складена відносно заявника довідка спеціаліста Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» від 18.07.2024р. стосовно проміжку часу 18.06.2024р.-27.07.2024р. не містить об"єктивних даних про порушення заявником процедури проходження військово-лікарської комісії, про зловживання правами на медичний захист і допомогу, про умисне та безпідставне розширення заявником за особистим свавільним рішенням предмету чи обсягу військово-лікарської експертизи. (т.1 а.с.53).

Згідно з листом Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» від 09.09.2024р. №545/4/14333 заявник проходив військово-лікарську комісію у період 18.06.2024р.-29.08.2024р. (т.1 а.с.208).

Згідно з довідкою військово-лікарської комісії у Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь» від 29.08.2024р. №22441 заявник визнаний придатним до військової служби у військових частинах забезпечення. (т.1 а.с.205).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 06.09.2024р. №215 за фактом відсутності заявника за військовій службі протягом 17.06.2024р.-29.08.2024р. було призначено службове розслідування. (т.1 а.с.185-186).

Результати проведеного службового розслідування були оформлені актом від 16.09.2024р. реєстраційний номер за обліками вхідної кореспонденції - 2097/7 (далі за текстом - Акт №1).

За відображеними в Акті №1 власними судженнями суб"єкта владних повноважень - Військової частини НОМЕР_1 підтверджено факт відсутності заявника на військовій службі у період 19.06.2024р.-28.08.2024р. без поважних причин. (т.1 а.с.187-193).

Згідно з п.3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (місце дислокації - населений пункт АДРЕСА_1 ) від 17.09.2024р. №111 заявника за порушення вимог ст.ст.6, 11, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, що полягає у особистій недисциплінованості, безвідповідальності, ігноруванні вимог Статутів Збройних Сил України притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани за відсутність протягом 19.06.2024р.-28.08.2024р. на військовій службі без поважних причин. (т.1 а.с.227-229).

Згідно з п.4.1 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (місце дислокації - населений пункт АДРЕСА_1 ) від 17.09.2024р. №111 передбачено не виплачувати заявнику грошове забезпечення за період 19.06.2024р.-28.08.2024р.

Згідно з п.4.2 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (місце дислокації - населений пункт АДРЕСА_1 ) від 17.09.2024р. №111 передбачено не виплачувати заявнику премію за червень-серпень 2024р.

Згідно з п.4.3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (місце дислокації - населений пункт АДРЕСА_1 ) від 17.09.2024р. №111 передбачено не виплачувати заявнику додаткову винагороду у порядку постанови КМУ від 24.02.2024р. №168.

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 08.09.2024р. №252 заявника було відряджено для охорони техніки до с.Макарівка Вишгородського району Київської області з 08.09.2024р. (т.1 а.с.206).

Згідно з посвідченням про відрядження від 08.09.2024р. №5/164 заявник був відряджений до населеного пункту Макарівка Вишгородського району Київської області. (т.1 а.с.106).

За матеріалами справи 25.09.2024р. о 16:09год. заявник в населеному пункті Макарівка Вишгородського району Київської області отримав наказ про прибуття до місця виконання бойових завдань військовою частиною НОМЕР_1 в населеному пункті АДРЕСА_1 .

За розрахунками суб"єкта владних повноважень - Військової частини НОМЕР_1 означений наказ підлягав виконанню у термін до 26.09.2024р., але заявник фізично прибув у тимчасове місце розташування Військової частини НОМЕР_1 - 30.09.2024р.

Згідно з довідкою Макарівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 27.09.2024р. 26.09.2024р. та 27.09.2024р. заявник звертався за медичною допомогою стосовно лікування хвороби - ГХ ІІ ст (криз) 190/100, Хр. Панкреатіт в ст. загострення. (т.1 а.с.107).

Згідно з направленням №22306 заступника командира з медичної частини - начальника медичної частини Військової частини НОМЕР_6 заявник 28.09.2024р. звертався за медичною допомогою за скаргою на кишкову коліку. (т.1 а.с.108).

Згідно з складеною 1-ою міською клінічною лікарнею Полтавської міської ради випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого з 28.09.2024р. по 30.09.2024р. заявник знаходився у хірургічному відділенні зазначеного медичного закладу. (т.1 а.с.109-110).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 29.09.2024р. №268 за фактом самовільного залишення заявником військової частини було призначено службове розслідування. (т.1 а.с.233-234).

Результати проведеного службового розслідування були оформлені актом від 07.10.2024р. реєстраційний номер за обліками вхідної кореспонденції - 2335/7 (далі за текстом - Акт №2).

За відображеними в Акті №2 власними судженнями суб"єкта владних повноважень - Військової частини НОМЕР_1 підтверджено факт відсутності заявника на військовій службі у період 26.09.2024р.-30.09.2024р. без поважних причин. (т.1 а.с.237-242).

Згідно з п.3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (місце дислокації - населений пункт АДРЕСА_1 ) від 07.10.2024р. №145 заявника за порушення вимог ст.ст.6, 11, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, що полягає у особистій недисциплінованості, безвідповідальності, ігноруванні вимог Статутів Збройних Сил України притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани за відсутність протягом 26.09.2024р.-30.09.2024р. на військовій службі без поважних причин. (т.2 а.с.13-15).

Згідно з п.4.1 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (місце дислокації - населений пункт АДРЕСА_1 ) від 07.10.2024р. №145 передбачено не виплачувати заявнику премію за вересень 2024р.

Згідно з п.4.2 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (місце дислокації - населений пункт АДРЕСА_1 ) від 07.10.2024р. №145 передбачено не виплачувати заявнику додаткову винагороду у порядку постанови КМУ від 24.02.2022р. №168 за вересень 2024р.

Згідно з п.4.3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (місце дислокації - населений пункт АДРЕСА_1 ) від 07.10.2024р. №145 передбачено не виплачувати заявнику грошове забезпечення за період 26.09.2024р.-30.09.2024р.

У ході розгляду справи судом з"ясовано, що суб"єкт владних повноважень - Військова частина НОМЕР_1 перебуває на фінансовому забезпеченні у суб`єкта владних повноважень - Військової частини НОМЕР_2 .

Стверджуючи про невідповідність закону управлінських волевиявлень суб"єкта владних повноважень - Військової частини НОМЕР_1 стосовно накладення дисциплінарних покарань за відсутності події та складу дисциплінарного проступку військовослужбовця, а також про зумовлену цим виплату грошового забезпечення у неповному обсязі, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом, і тому до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

За змістом ст.ст.17 і 65 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу, обов"язком кожного громадянина України. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Суспільні відносини з приводу порядку виконання громадянами військового обов"язку унормовані приписами Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу", Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (затверджене Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008; далі за текстом - Положення №1153/2008), Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №551-ХІV; далі за текстом - Дисциплінарний статут), Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №548-ХIV; далі за текстом - Статут внутрішньої служби).

Так, відповідно до ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За визначенням ст.1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Отже, кваліфікуючою умовою належного рівня військової дисципліни у Збройних Силах України законодавцем визначено саме бездоганне (тобто зразкове) виконання військовослужбовцями вимог законів та обов"язків за посадами.

Наведена вимога найвищого стандарту службової та позаслужбової поведінки військовослужбовця цілком кореспондується як із змістом Військової присяги (затверджена Статутом внутрішньої служби та постановою Верховної Ради України від 06.12.1991р. №1936-ХІІ), так і з рівнем соціального захисту військовослужбовця згідно з Законом України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Законом України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

За змістом ст.3 Дисциплінарного статуту військова дисципліна досягається шляхом, зокрема: особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих.

Тому порушення військової дисципліни може мати прояв у формі діяння (як вчинку, так і бездіяльності) з приводу ступеня дотримання військовослужбовцем вимог чинного національного закону України, з приводу неуспішних/непозитивних/негативних результатів виконання наказу військового командира вищого рівня, з приводу неналежного виконання обов`язків за штатною посадою в організаційній структурі відповідного органу військового управління, військового з"єднання, військової частини.

Згідно з ст.5 Дисциплінарного статуту за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.

Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів підтримувати на належному рівні військову дисципліну.

У силу прямого застереження ст.6 Дисциплінарного статуту право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

Відповідно до ст.45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Статтею 48 Дисциплінарного статуту передбачено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Згідно з ст.83 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Відповідно до ст.84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Як то указано у ст.85 Дисциплінарного статуту, службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Згідно з ст.86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

За правилами ст.87 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Зі змісту наведених норм права слідує, що: 1) стан реалізації військовим командиром вищого рівня визначеного ст.45 Дисциплінарного статуту повноваження нагадати військовослужбовцю про неприпустимість порушення військової дисципліни не є визначеною законом обов"язковою передумовою накладення дисциплінарного покарання у разі підтвердження існування події та складу дисциплінарного проступку; 2) за відсутності чітко визначеного законом обов"язку військовий командир вищого рівня не у кожному випадку вчинення військовослужбовцем порушення військової дисципліни повинен призначати службове розслідування; 3) присікальним строком застосування дисциплінарного покарання є або строк у шість місяців з дня виявлення правопорушення (до якого не включається час проведення службового розслідування, час перебування військовослужбовця на лікуванні, час перебування військовослужбовця у відпустці, час перебування військовослужбовця під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин), або строк у місяць від дня закінчення службового розслідування, або строк у 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення; 4) обрання виду дисциплінарного покарання є виключною компетенцією відповідного суб"єкта владних повноважень (адміністративним розсудом, дискрецією) і управлінське волевиявлення з цього приводу підлягає судовому контролю за правилами ч.2 ст.2 КАС України виключно за ознаками явного і очевидного свавілля чи дискримінації.

На подальший розвиток положень ст.85 Дисциплінарного статуту Міністерством оборони України було видано наказ від 21.11.2017р. №608 про затвердження Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017р. за №1503/31371; далі за текстом - Порядок №608).

За визначенням п.2 Розділу І Порядку №608 виконавська дисципліна - належне, своєчасне та якісне виконання військовослужбовцями службових обов`язків, наказів Міністерства оборони України, Головнокомандувача Збройних Сил України, Генерального штабу Збройних Сил України, командирів (начальників), доручень, рішень, планів, програм, які затверджуються в органах військового управління або надходять для виконання до Міністерства оборони України або інших органів військового управління (військових частин).

Підстави, причини, умови прийняття рішень про призначення службового розслідування або відсутності потреби у призначенні службового розслідування окреслені у п.п.1-3 Розділу ІІ Порядку №608.

За змістом п.п.1-4 Розділу V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини (п.1); У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування (п.2); В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення (п.3); У резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити (п.4).

Як то указано у п.1 Розділу V Порядку №608, за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Стосовно кола, обсягу та змісту обов"язків військовослужбовця суд зазначає, що у розумінні ст.3 Статуту внутрішньої служби військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, ст.11 Статуту внутрішньої служби прямо указано, що до кола обов"язків військовослужбовців належать обов`язки, зокрема: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання.

Згідно з ст.16 Статуту внутрішньої служби кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Відповідно до ст.17 Статуту внутрішньої служби на військовослужбовців під час перебування на бойовому чергуванні, у внутрішньому і гарнізонному наряді, а також під час виконання інших завдань покладаються спеціальні обов`язки. Ці обов`язки та порядок їх виконання визначаються законами і статутами Збройних Сил України, а також іншими нормативно-правовими актами, що приймаються на основі законів і статутів Збройних Сил України.

За приписами ст.26 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Застосовуючи положення наведених норм права до установлених обставин спірних правовідносин, суд зазначає, що під час розгляду справи судом достеменно з"ясовано, що суб"єкт владних повноважень - Військова частина НОМЕР_1 у якості дисциплінарного проступку військовослужбовця інкримінує заявнику відсутність на військовій службі у період 19.06.2024р.-28.08.2024р., 26.09.2024р.-30.09.2024р.

Стосовно епізоду відсутності заявника на військовій службі у період 19.06.2024р.-28.08.2024р. суд відзначає, що відповідно до ч.13 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу" обов`язковою складовою військового обов"язку є проходження медичного огляду.

Правила, процедури та механізми проходження медичного огляду деталізовані приписами Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (затверджено наказом Міністра оборони України від 14.08.2008р. №402, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.11.2008р. за №1109/15800; далі за текстом - Положення №402).

Згідно з п.1.2 підрозділу 1 Розділу І Положення №402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям. Військово-лікарська експертиза - це, зокрема, медичний огляд військовозобов`язаних.

Згідно з п.п.1.1 підрозділу 1 Розділу ІІ Положення №402 медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови). Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону (далі - інші військові формування), у мирний час та під час дії особливого періоду.

Приписами Положення №402 не визначено порядку дій військовослужбовця під час проходження медичного огляду у ході військово-лікарської експертизи.

За визначенням ст.5 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ст.6 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.

Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.

Відповідно до ст.7 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України внутрішньою службою у військових частинах та підрозділах керують їх командири.

Згідно з ст.30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.

Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Як то указано у ст.6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Згідно з ст.35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.

Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Відповідно до ст.37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.

Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

З положень наведених норм права слідує, що за відсутності нормативно визначеного порядку дій військовослужбовця під час проходження військово-лікарської комісії саме командир військової частини, де військовослужбовець обіймає штатну військову посаду мав право та обов"язок видати письмовий наказ з даного приводу, у якому чітко передбачити усі ймовірні дії військовослужбовця або довести до військовослужбовця обов"язок звернення по команді з приводу отримання додаткових вказівок відносно кожної нестандартної ситуації (на кшталт виникнення непередбачуваних значних перерв у проведенні військово-лікарської комісії тощо).

Між тим, у межах спірних правовідносин такого наказу командиром Військової частини НОМЕР_1 не видавалось, оскільки розпорядчі документи суб"єкта владних повноважень - Військової частини НОМЕР_1 відносно вибуття заявника з 17.06.2024р. на проходження військово-лікарської комісії до м.Києва та відносно повернення заявника з 25.09.2024р. до місця тимчасової дислокації Військової частини НОМЕР_1 на території Донецької області з населеного пункту АДРЕСА_2 не містять письмових вказівок на обов"язковість сповіщення будь-якого командира: про затримки у виконанні доведених завдань, про поточний стан здоров"я, про повернення до місця дислокації Військової частини у разі виникнення перерви (якої саме тривалості) у проходженні медичного огляду під час військово-лікарської комісії, хоча у разі існування обґрунтованого сумніву у доброчесності поведінки конкретного військовослужбовця суб"єкт владних повноважень у силу ч.2 ст.2 КАС України зобов"язаний максимально деталізовано визначити правила, зміст та характер очікуваної поведінки військовослужбовця.

Приєднані до справи копії медичних документів поза розумним сумнівом виправдовують відсутність заявника на військовій службі у період 19.06.2024р.-28.08.2024р., 26.09.2024р.-30.09.2024р. станом здоров"я.

Натомість, Акт №1 не містить жодних відомостей про зловживання військовослужбовця під час проходження військово-лікарської комісії, про зловмисний вихід військовослужбовця за межі предмету військово-лікарської комісії, про проходження військовослужбовцем медичного огляду у лікарів поза межами предмету військово-лікарської експертизи.

Тому суд доходить до переконання про те, що за цим епізодом суб"єктом владних повноважень надана невірна кваліфікація діяння заявника як відсутність на військовій службі без поважних причин.

Наявні у матеріалах справи і досліджені судом докази засвідчують, що заявник міг би бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за відсутність доповідей про стан виконання доведених завдань, про щоденне фізичне місцезнаходження, про причини затримок у прибутті до військової частини тощо, але виключно за умови, що такі обов"язки були доведені до відома заявника в установленому законом порядку.

Стосовно епізоду відсутності заявника на військовій службі у період 26.09.2024р.-30.09.2024р. суд відзначає, що національний закон України не містить ані визначення правової категорії "поважна причина", ані вичерпного переліку можливих/ймовірних проявів цієї категорії у людському житті, але подібною до названої юридичної категорії є категорія "форс-мажорні обставини".

Згідно з ч.2 ст.141 Закону України від 02.12.1997р. №671/97-ВР «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Отже, за правовою природою окреслених у ч.2 ст.141 Закону України від 02.12.1997р. №671/97-ВР «Про торгово-промислові палати в Україні» явищ до поважних причин може бути віднесено документально підтверджений раптовий розлад стану організму людини до рівня тимчасової непрацездатності.

У межах спірних правовідносин з поданих заявником документів медичного характеру вбачається факт звернення заявника за медичною допомогою.

У тексті Акту №2 суб"єкт владних повноважень - Військова частина НОМЕР_1 не спростував обставин звернення заявника за медичною допомогою та не довів наявності у заявника фізичної змоги виконати доведений наказ попри поточний стан здоров"я.

При цьому, Акт №2 не містить жодних суджень суб"єкта владних повноважень стосовно розрахункового часу, мінімально необхідного заявнику для виконання доведеного завдання з прибуття з населеного пункту Макарівка Вишгородського району Київської області до місця тимчасової дислокації Військової частини НОМЕР_1 у межах Донецької області в умовах не створення належних умов для проїзду у вигляді виділення службового транспорту або виділення фінансових ресурсів для придбання квитків на транспорт загального користування.

Тому суд доходить до переконання про те, що за цим епізодом суб"єктом владних повноважень надана невірна кваліфікація діянню заявника як відсутність на військовій службі без поважних причин.

Наявні у матеріалах справи і досліджені судом докази засвідчують, що заявник міг би бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за відсутність доповідей про стан виконання доведених завдань, про щоденне фізичне місцезнаходження, про причини затримок у прибутті до військової частини тощо, але виключно за умови, що такі обов"язки були доведені до відома заявника в установленому законом порядку.

Вирішуючи спір за епізодом оплати часу військової служби заявника служби у період 19.06.2024р.-28.08.2024р., 26.09.2024р.-30.09.2024р., суд керується наступними мотивами та підставами.

Згідно з ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відносини з оплати праці військовослужбовців Збройних Сил України на подальший розвиток ч.ч.1-4 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" унормовані приписами постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (з 01.03.2018р.) та приписами Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. №260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018р. за №745/32197; далі за текстом - Порядок №260).

Визнання судом неправомірними оскаржених наказів в частині накладення дисциплінарних стягнень зумовлює виникнення підстав для обтяження суб"єкта владних повноважень - Військової частини НОМЕР_1 обов`язком призначити, обчислити, нарахувати у повному обсязі заявнику грошове забезпечення військовослужбовця (з урахуванням раніше проведених платежів) за період 19.06.2024р.-28.08.2024р., 26.09.2024р.-30.09.2024р. (окрім додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 24.02.2022р. №168) і передати відповідні документи до розпорядника бюджетних коштів вищого рівня - Військової частини НОМЕР_2 для проведення виплат.

Стосовно додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 24.02.2022р. №168 суд зазначає, що оскільки проходження заявником військово-лікарської комісії у період 17.06.2024р.-28.08.2024р., а також лікування у період 26.09.2024р.-30.09.2024р. не були зумовлені подією отримання травми, поранення, захворювання під час особистої та безпосередньої участі у ведення бойових дій у районах визначених розпорядженнями Головнокомандувача Збройних Сил України, то указані проміжки часу не підлягають оплатою додатковою винагородою у порядку постанови КМУ від 24.02.2022р. №168.

Разом із тим, суб"єкта владних повноважень - Військову частину НОМЕР_1 належить обтяжити обов`язком повторно розглянути питання про призначення, обчислення, нарахування заявнику грошового забезпечення військовослужбовця (з урахуванням раніше проведених платежів) за таким видом грошового забезпечення як додаткова винагорода у порядку постанови КМУ від 24.02.2022р. №168 за період 01.06.2024р.-18.06.2024р., 29.08.2024р.-31.08.2024р., 01.09.2024р.-25.09.2024р.

Заявлені позивачем до Військової частини НОМЕР_2 вимоги до задоволення не підлягають, позаяк вчинення управлінських волевиявлень з приводу призначення, нарахування, обчислення заявнику грошового забезпечення віднесено до виключної компетенції саме Військової частини НОМЕР_1 , з Військовою частиною НОМЕР_2 заявник у правовідносинах з проходження військової служби не знаходиться, матеріали справи не містять доказів наміру у Військової частини НОМЕР_2 нездоланного та непереборного майбутнього наміру усвідомлено та умисно ухилитись від виконання поданих Військовою частиною НОМЕР_1 платіжних документів про ініціювання переказу безготівкових коштів у власність заявника як грошового забезпечення, нарахованого у зв"язку із виконанням постановленого у цій справі судового акту.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування новоствореного публічного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд підсумково доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах Відповідач №1 не забезпечив дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини спірних правовідносин з"ясував не повно, не взяв до уваги усі юридично значимі фактори, невірно витлумачив зміст належної норми матеріального права, припустився помилки у кваліфікації змісту, характеру, наслідків поведінки заявника; у ході розгляду справи за правилами ч.2 ст.77 КАС України не довів існування у межах спірних правовідносин у діяннях заявника ані події дисциплінарного проступку військовослужбовця, ані складу дисциплінарного проступку військовослужбовця.

У зв"язку із викладеним позов підлягає задоволенню в частині скасування оскаржених рішень суб"єкта владних повноважень та частковому задоволенню стосовно похідних вимог про оплату часу військової служби.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Стосовно строку звернення до суду суд зазначає, що долучені до матеріалів справи документи про стан здоров"я заявника під час проходження військової служби, документи про відрядження заявника з місця тимчасової дислокації Військової частини НОМЕР_1 до інших населених пунктів, визнані Військовою частиною НОМЕР_1 обставини неодноразової зміни місць тимчасової дислокації, відсутність неспростовних об"єктивних даних про доведення до відома заявника змісту оскаржених наказів про накладення дисциплінарних покарань у будь-який спосіб та незначний проміжок часу від календарних дат прийняття оскаржених наказів до події подання позову (унаслідок чого заявник міг не відчути різницю у виплаченому грошовому забезпеченні порівняно із недоодержаним через застосування мір дисциплінарного впливу грошовим забезпеченням) схиляють суд до висновку про те, що у межах спірних правовідносин заявник вчасно звернувся до суду від моменту настання беззаперечної та неспростовної обізнаності із існуванням оскаржених наказів у якості речей матеріального світу - письмових розпорядчих документів суб"єкта владних повноважень.

Окремо суд зважає, що згідно з висновками і Акту №1, і Акту №2 у діях заявника суб"єктом владних повноважень - Військовою частиною НОМЕР_1 виявлені ознаки вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України.

Оскільки положення ст.61 Конституції України виключають ймовірність подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, то у межах спірних правовідносин, заявник, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), міг набути розумні очікування та легітимні сподівання на остаточне вирішення суб"єктом владних повноважень - Військовою частиною НОМЕР_1 питання про накладання дисциплінарних стягнень за подією відсутності на військовій службі у період 19.06.2024р.-28.08.2024р., 26.09.2024р.-30.09.2024р. після вирішення відповідним органом правопорядку питання про притягнення заявника до кримінальної відповідальності за це ж саме діяння.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, ст.ст.241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати п.3, п.4.1, п.4.2, п.4.3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 17.09.2024р. №111.

Визнати протиправним та скасувати п.3, п.4.1, п.4.2, п.4.3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 07.10.2024р. №145.

Зобов"язати Військову частину НОМЕР_1 призначити, обчислити, нарахувати у повному обсязі ОСОБА_2 грошове забезпечення військовослужбовця (з урахуванням раніше проведених платежів) за період 19.06.2024р.-28.08.2024р., 26.09.2024р.-30.09.2024р. (окрім додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 24.02.2022р. №168) і передати відповідні документи до Військової частини НОМЕР_2 для проведення виплат.

Зобов"язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути питання про призначення, обчислення, нарахування ОСОБА_2 грошового забезпечення військовослужбовця (з урахуванням раніше проведених платежів) за таким видом грошового забезпечення як додаткова винагорода у порядку постанови КМУ від 24.02.2022р. №168 за період 01.06.2024р.-18.06.2024р., 29.08.2024р.-31.08.2024р., 01.09.2024р.-25.09.2024р.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко