Справа № 280/34/25
Суддя: Артоуз Олеся Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

03 березня 2025 року Справа № 280/34/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Артоуз О.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради (69035, м. Запоріжжя, пр. Маяковського, буд. 3, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

02 січня 2025 року до Запорізького окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради (далі - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, відповідно до якої позивач просить суд:

визнати дії Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради протиправними;

зобов`язати Департамент соціального захисту населення Запорізької міської ради виплатити мені, за період з січня 2023 року до досягнення ОСОБА_2 трьох років, а саме до 27.12.2023 компенсацію послуги «муніципальна няня» на підставі наданих документів, що підтверджують витрати на оплату послуги «муніципальна няня» в сумі 80 400 (вісімдесят тисяч чотириста) гривень 00 копійок;

зобов`язати Департамент соціального захисту населення Запорізької міської ради виплатити мені 3% річних у розмірі 17793 (сімнадцять тисяч сімсот дев`яносто три) гривні 76 копійок та 8366 (вісім тисяч триста шістдесят шість) гривень 60 копійок індексу інфляції;

стягнути з Департамент соціального захисту населення Запорізької міської ради судовий збір на мою користь.

Позовну заяву мотивовано тим, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.03.2024 у справі № 280/53/24 визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району та зобов`язано повторно розглянути питання про виплату позивачу компенсації послуги «муніципальна няня» з урахуванням висновків суду викладених у цьому рішенні, та прийняти рішення згідно з вимогами законодавства. 22 серпня 2024 року ухвалою суду змінено боржника на його правонаступника - Департамент соціального захисту населення Запорізької міської ради. У жовтні 2024 року на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26.03.2024 позивач отримала повідомлення відповідача про відмову в призначенні компенсації послуги «муніципальна няня» від 26.09.2024 № 4695. Вважаючи відмову відповідача в призначенні компенсацій послуги «муніципальна няня» за січень-грудень 2023 року включно протиправною позивач звернулася з даним позовом до суду.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 07.01.2025 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження).

27 січня 2025 року на адресу Запорізького окружного адміністративного суду засобами системи «Електронний суд» надійшов відзив Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради. Постановою Кабінету Міністрів України від 15.12.2021 № 1323 «Про внесення змін до Порядку відшкодування вартості послуги з догляду за дитиною до трьох років "муніципальна няня"», що набула чинності 16.12.2021, було визначено, що послуга з догляду за дитиною до трьох років «муніципальна няня» - це послуга, що надається для підтримки батьків, опікунів дитини для забезпечення догляду за: дитиною до трьох років, яка потребує додаткового догляду; двома і більше дітьми до трьох років; дитиною до трьох років, якщо один із батьків, опікунів є особою з інвалідністю I чи II групи (пп.1 п.2 Порядку). Вказаними змінами не було передбачено перехідного періоду для підтвердження права отримувачів послуги «муніципальна няня» на отримання компенсації послуги «муніципальна няня», і саме тому Управлінням щодо Позивача щомісяця до закінчення 2022 року, як і раніше, приймалось нове рішення про компенсацію їй послуги «муніципальна няня» на підставі документів, що надавались Позивачем щомісяця, при тому, що станом на 16.12.2021 позивач вже не відносилась до категорії отримувачів компенсації такої послуги в розумінні пп.1 п.2 Порядку. Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1474 «Деякі питання соціального захисту дітей та сім`ї», що набула чинності 01.01.2023, було визначено, що послуга з догляду за дитиною до трьох років "муніципальна няня" - це послуга, що надається для підтримки батьків, опікунів дитини для забезпечення догляду за: дитиною до трьох років, яка потребує додаткового догляду; дитиною до трьох років, якщо один із батьків, опікунів є особою з інвалідністю I чи II групи. Позивач ані протягом одного місяця з дня набрання чинності Постановою 1474, ані в подальшому не підтвердила своє право на відшкодування вартості послуги з догляду за дитиною до трьох років "муніципальна няня" (в розумінні пп.1 п.2 Порядку) шляхом подання до Управління або Департаменту документів, передбачених Порядком, як того вимагалось п. 2 Постанови 1474. У зв`язку з вищенаведеним, з метою недопущення спрямування бюджетних коштів всупереч вимогам бюджетного законодавства, Управлінням, а в подальшому Департаментом не приймалось рішення про призначення та виплату позивачу компенсації послуги з догляду за дитиною до трьох років "муніципальна няня" відповідно до Порядку починаючи з січня 2023 року. Щодо вимоги про стягнення з Департаменту інфляційних витрат та трьох процентів річних на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України відповідач зазначає, що з огляду на законодавчі приписи та фактичні обставини справи, у даному випадку були відсутні цивільно-правові відносини між ОСОБА_1 та Департаментом, як суб`єктом владних повноважень, відсутні цивільно-правові порушення з боку Департаменту, які мали би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування коштами належними ОСОБА_1 ), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними. Відповідач просить відмовити задоволення позовних вимог.

Позивачем 27.01.2025 надано до суду заяву про зобов`язання судом Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради подати звіт про виконання судового рішення.

05 лютого 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач наголошує на тому, що обставини на які посилається відповідач були досліджені судом та їм надано оцінку рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.03.2024 у справі № 280/53/24. Позивача наполягає на задоволенні позову.

Згідно з положеннями статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Частиною 1 ст. 262 КАС України визначено, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм № НОМЕР_2 .

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.03.2024 у справі № 280/53/24 позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визнання дій протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району щодо припинення виплати ОСОБА_1 відшкодування вартості послуги з догляду за дитиною до трьох років «муніципальна няня» з 01.01.2023, зобов`язано Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району повторно розглянути питання про виплату ОСОБА_1 компенсації послуги «муніципальна няня» на підставі раніше наданих документів за період з 01.01.2023 по 27.12.2023, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, та прийняти рішення згідно з вимогами законодавства.

22 липня 2024 року позивачем отримано виконавчі листи.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 22.08.2024 у справі № 280/53/24 задоволено заяву ОСОБА_1 про заміну боржника у виконавчому листі по справі №280/53/24, замінено боржника у виконавчих листах, виданих 22.07.2024 Запорізьким окружним адміністративним судом по справі №280/53/24, з Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району на його правонаступника Департамент соціального захисту населення Запорізької міської ради (69035, м. Запоріжжя, просп. Маяковського, буд. 3, ).

На виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26.03.2024 у справі № 280/53/24 Департаментом соціального захисту населення Запорізької міської ради розглянуто питання про виплату ОСОБА_1 компенсації послуги «муніципальна няня» та згідно повідомлення про відмову в призначення компенсації послуги «муніципальна няня» від 26.09.2024 № 4695 компенсація послуги не нарахована з 01.01.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 68 від 30.01.2019, постанови Кабінету Міністрів України № 1474 від 30.12.2022 з причин: через неповний пакет документів, а саме не підтверджено право на відшкодування компенсації з догляду за дитиною до 3 років «муніципальна няня».

Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 № 68 затверджено Порядок відшкодування вартості послуги з догляду за дитиною до трьох років «муніципальна няня» (далі - Порядок № 68).

Відповідно до пункту 2 Порядку №68 послуга з догляду за дитиною до трьох років «муніципальна няня» - послуга, що надається для підтримки батьків (усиновлювачів), опікунів дитини для забезпечення догляду за дитиною до трьох років; отримувач послуги «муніципальна няня» - батьки (усиновлювачі), опікуни дитини; муніципальна няня - будь-яка фізична особа - підприємець (КВЕД 97.00, КВЕД 88.91)/юридична особа, яка надає послугу з догляду за дітьми (КВЕД 78.20, КВЕД 85.10), крім державних і комунальних закладів дошкільної освіти, та з якою укладено договір про здійснення догляду за дитиною до трьох років.

Згідно із пунктами 3-5 Порядку №68 відшкодування вартості послуги «муніципальна няня» є щомісячною адресною компенсаційною виплатою одному з батьків, опікуну дитини до трьох років (далі - компенсація послуги "муніципальна няня") за здійснення догляду за дитиною протягом місяця. Призначення та виплата грошової компенсації здійснюється структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - місцевий структурний підрозділ з питань соціального захисту населення).

Компенсація послуги «муніципальна няня» виплачується отримувачу послуги «муніципальна няня» в розмірі прожиткового мінімуму на дітей віком до шести років, установленого на 1 січня відповідного року, за кожну дитину, яку доглядає муніципальна няня, але не більше від вартості послуги "муніципальна няня", сплаченої отримувачем послуги «муніципальна няня».

Право на отримання компенсації послуги "муніципальна няня" мають громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які є батьками, опікунами дитини до трьох років і на законних підставах проживають на території України та уклали договір про здійснення догляду за дитиною до трьох років (далі - договір) з муніципальною нянею.

Компенсація послуги «муніципальна няня» надається отримувачам послуги «муніципальна няня» за умови зайнятості кожного з батьків, опікунів дитини відповідно до Закону України «Про зайнятість населення», за винятком отримувачів послуги «муніципальна няня», які здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, дитиною, хворою на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитиною, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, якій не встановлено інвалідність, а також отримувачів послуги «муніципальна няня», у яких одночасно народилося троє і більше дітей.

Пунктом 5 Порядку №68 (в редакції від 02.10.2020 на момент призначення позивачу вказаної компенсації) було передбачено, що право на отримання компенсації послуги муніципальна няня мають громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які є батьками, опікунами дитини до трьох років і на законних підставах проживають на території України та уклали договір про здійснення догляду за дитиною до трьох років (далі - договір) з муніципальною нянею.

Отже, на момент призначення позивачу вказаної компенсації вона надавалася в зв`язку з наявністю однієї дитини віком до трьох років.

В подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 15.12.2021 №1323 (набрала чинності 16.12.2021) (далі - Постанова №1323) було внесено зміни до Порядку №68.

Так, згідно п. 2 Порядку №68 (в редакції від 16.12.2021) послуга з догляду за дитиною до трьох років муніципальна няня (далі - послуга муніципальна няня) - послуга, що надається для підтримки батьків, опікунів дитини для забезпечення догляду за: дитиною до трьох років, яка потребує додаткового догляду; двома і більше дітьми до трьох років; дитиною до трьох років, якщо один із батьків, опікунів є особою з інвалідністю I чи II групи.

Відповідно до п. 5 Порядку №68 (в редакції від 16.12.2021) право на отримання компенсації послуги муніципальна няня мають громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які є батьками, опікунами двох і більше дітей до трьох років або дитини, яка потребує додаткового догляду, або дитини до трьох років і є особами з інвалідністю I чи II групи і на законних підставах проживають на території України та уклали договір з муніципальною нянею.

Таким чином, редакція Порядку №68 станом на 16.12.2021 змінила коло отримувачів послуги, звузивши його отримувачами стали вже не батьки однієї дитини віком до трьох років, а батьки, що мають або дитину до трьох років, яка потребує додаткового догляду, або двох і більше дітей до трьох років, або одну дитину до трьох років, однак один з батьків якої має інвалідність І-ІІ групи.

Отже, вже з 16.12.2021 позивач не входила до кола осіб, яким може бути призначена компенсація послуги «муніципальна няня», однак продовжувала таку послугу отримувати.

З 01.01.2023 Порядок №68 діяв в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1474.

Так, згідно п. 2 Порядку №68 (в редакції Постанови №1474) послуга з догляду за дитиною до трьох років муніципальна няня (далі - послуга муніципальна няня) - послуга, що надається для підтримки батьків, опікунів дитини для забезпечення догляду за: дитиною до трьох років, яка потребує додаткового догляду; дитиною до трьох років, якщо один із батьків, опікунів є особою з інвалідністю I чи II групи.

Відповідно до п. 5 Порядку №68 (в редакції Постанови №1474) право на отримання компенсації послуги муніципальна няня мають громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які є батьками, опікунами дитини, яка потребує додаткового догляду, або дитини до трьох років і є особами з інвалідністю I чи II групи і на законних підставах проживають на території України та уклали договір з муніципальною нянею.

Таким чином, Постанова №1474 також звузила коло осіб, яким може призначатися компенсація, шляхом виключення з цього кола батьків, які мають двох і більше дітей до трьох років.

Також, самою Постановою №1474 у п. 2 самої постанови установлено, що протягом одного місяця з дня набрання чинності цією постановою батьки, опікуни дитини віком до трьох років, які отримують відшкодування вартості послуги з догляду за дитиною до трьох років муніципальна няня повинні підтвердити своє право на таке відшкодування шляхом подання структурним підрозділам з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчих органів міських рад міст обласного значення документів, передбачених Порядком відшкодування вартості послуги з догляду за дитиною до трьох років муніципальна няня, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 № 68 «Деякі питання надання послуги з догляду за дитиною до трьох років муніципальна няня».

Як встановлено судом у рішенні Запорізького окружного адміністративного суду від 26.03.2024 у справі № 280/53/24 відповідач не мав правових підстав для відмови позивачу у наданні компенсації послуги «муніципальна няня» в зв`язку зі змінами в Порядок №68, що мали місце після призначення такої послуги. Таким чином, позивач має право на отримання такої послуги до 27.12.2023 включно.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Так, згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Загальноприйнято вважати, що преюдиційність (лат. praejudicialis - те, що стосується попереднього судового рішення це можливість прийняття судом як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі та містяться у мотивувальній частині рішення, яке набрало законної сили. У такій попередній справі повинні брати участь ті ж самі сторони або їх правонаступники.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02.11.2022 у справі № 140/6115/21.

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Такі висновки сформульовані в пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17.

У постанові від 31.08.2023 у справу № 400/4063/22 Суд зауважив, що преюдиція - це обов`язковість обставин, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені обставини не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною четвертою статті 78 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, за змістом частини четвертої статті 78 КАС України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, у якому відповідні обставини зазначені як установлені.

При цьому Суд вказав, що преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: ці обставини встановлені судовим рішенням лише у господарській, цивільній або адміністративній справі; ці обставини оцінені судом саме як обставина (юридичний факт) преюдиційного характеру та не є правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту); ці обставини міститься у мотивувальній частині рішення та відповідають вимогам пункту першого частини четвертої статті 246 КАС України, згідно з яким у мотивувальній частині рішення, серед іншого, зазначаються обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини (наприклад, особа може посилатися на преюдиційні факти, що містяться в судовому рішенні, ухваленому відповідно до глава 6 Цивільного процесуального кодексу України "Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення").

Аналогічні підходи застосовані Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10.09.2020 у справі № 591/245/17, від 12.10.2020 у справі № 814/435/18, від 27.11.2020 у справі № 440/525/19, від 20.04.2021 у справі №817/1269/17, від 31.05.2021 у справі № 826/1581/18 та від 30.09.2021 у справі №826/7424/17, від 08.04.2024 у справі №580/6509/23.

Таким чином, право позивача на отримання послуги «муніципальна няня» до 27.12.2023 включно є беззаперечними, як таке, що встановлено судовим рішення, що набрало законної сили.

В свою чергу, згідно положень ст. 129-1 Конституції України, ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відтак, наведене спростовує доводи відповідача про не підтвердження позивачем права на відшкодування компенсації з догляду за дитиною до 3 років «муніципальна няня» до 27.12.2023.

Європейський суд з прав людини у справі «Рисовський проти України» (пункти 70-71) зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, пункт 120; «Онер`їлдіз проти Туреччини», заява № 48939/99, пункт 128; «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», заява № 21151/04, пункт 72; «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, пункт 51). У цій же справі також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування". ЄСПЛ вказав на те, що принцип "належного урядування", зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункт 74)

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», пункт 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява № 32457/05, пункт 40, від 13.12.2007, та у справі «Трґо проти Хорватії», заява № 35298/04, пункт 67, від 11.06.2009).

Згідно положень ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, з огляду на викладене суд дійшов висновку про протиправність дій Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради щодо відмови виплатити ОСОБА_1 , за період з січня 2023 року до 27.12.2023 компенсацію послуги «муніципальна няня» та, як наслідок, скасування рішення Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради щодо відмови виплатити ОСОБА_1 за період з січня 2023 року до 27.12.2023 компенсацію послуги «муніципальна няня», оформлене повідомленням про відмову в призначення компенсації послуги «муніципальна няня» від 26.09.2024 № 4695.

Щодо зобов`язання Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради виплатити позивачу компенсацію послуги «муніципальна няня» на підставі наданих документів, що підтверджують витрати на оплату послуги «муніципальна няня» в сумі 80 400 (вісімдесят тисяч чотириста) гривень 00 копійок суд зазначає наступне.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8 Конституції України).

Конституційний Суд України у Рішенні № 7-р/2018 від 11.10.2018 вказував, що принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.

Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України «цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів» (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 08.06.2016 № 3-рп/2016).

У Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) (далі - Доповідь), до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).

У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

Отже, наведені юридичні позиції Конституційного Суду України, відповідні положення Доповіді дають підстави стверджувати, що конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи.

Дискреція (адміністративний розсуд), будучи видом повноваження адміністративного органу, надає останньому певний простір, оскільки він може здійснювати вибір між декількома допустимими під кутом зору закону (права) рішеннями. Він може діяти або не діяти, а коли він діє, то обирає один або декілька з можливих варіантів дій.

Дискреція (адміністративний розсуд) є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності названих суб`єктів.

Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.

Адміністративні суди можуть контролювати як відповідність реалізації дискреції закону (праву), так і узгодженість рішень (дій), прийнятих на підставі дискреції, з правами людини і громадянина, загальними принципами публічної адміністрації, процедурними нормами, обставинами справи, наявними ресурсами тощо.

Незаконна реалізація дискреції може знаходити прояв у різних формах: а) перевищення повноваження на застосування дискреції; б) незастосування/недостатнє застосування дискреції; в) зловживання дискрецією.

Практика Верховного Суду (Великої Палати) дає змогу зробити висновки, що для перевірки, чи діяв орган на підставі та в межах своїх повноважень, доцільно з`ясувати, зокрема: чи є ці повноваження дискреційними; якщо так, то чи їхня реалізація (нереалізація) може бути об`єктом судового контролю, чи ж дискреція адміністративного органу має виключний характер; якщо ж реалізація дискреційних повноважень може зазнати судового втручання для захисту порушених прав особи, то чи переслідував орган легітимну мету, чи діяв прозоро і в якомога послідовніший спосіб; чи дотримав процедурні гарантії; чи належно вмотивував рішення; чи не є воно свавільним (довільним), нераціональним, не підтвердженим доказами або ж помилковим щодо юридичних фактів; необ`єктивним або явно несправедливим.

Здійснюючи дискреційні повноваження, адміністративний орган: переслідує лише ту мету, задля якої його наділено такими повноваженнями; дотримується принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті чинники, які стосуються конкретної справи; дотримується принципу рівності перед законом, не допускаючи несправедливої дискримінації; забезпечує належну рівновагу між несприятливими наслідками, які його рішення може мати для прав, свобод чи інтересів осіб, та переслідуваною при цьому метою; приймає своє рішення в межах строку, прийнятного під кутом зору питання, яке вирішується; забезпечує послідовне застосування загальних адміністративних приписів з одночасним врахуванням конкретних обставин кожної справи.

Усі ці принципи - дотримання мети повноваження, безсторонності, рівності та недискримінації, пропорційності, розумності строку, обґрунтованості - втілені в частині другій статті 2 КАС України як критерії для перевірки оскаржених рішень, дій чи бездіяльності адміністративного органу.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Комітет Міністрів Ради Європи сформулював принципи, які слугують змістовими гарантіями ухвалення справедливого рішення. Здійснюючи дискреційні повноваження, адміністративний орган: переслідує лише ту мету, задля якої його наділено такими повноваженнями; дотримується принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті чинники, які стосуються конкретної справи; дотримується принципу рівності перед законом, не допускаючи несправедливої дискримінації; забезпечує належну рівновагу між несприятливими наслідками, які його рішення може мати для прав, свобод чи інтересів осіб, та переслідуваною при цьому метою; приймає своє рішення в межах строку, прийнятного під кутом зору питання, яке вирішується; забезпечує послідовне застосування загальних адміністративних приписів з одночасним врахуванням конкретних обставин кожної справи.

У пункті 2.4 Рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 3-рп/2016 ідеться про те, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України), одним з елементів якого є правова визначеність положень законів та інших нормативно-правових актів.

За правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці, неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості в особи передбачати дії цих органів.

Практика ЄСПЛ свідчить, що надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення від 02.11.2006 у справі «Волохи проти України», від 02.08.1984 у справі «Мелоун проти Сполученого Королівства»).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на вказане, враховуючи, що єдиною підставою для відмови у призначенні виплатити позивачу компенсацію послуги «муніципальна няня» слугувало твердження про не підтвердження позивачем права на відшкодування компенсації з догляду за дитиною до 3 років «муніципальна няня» до 27.12.2023 правомірність якого не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи, суд вважає, що ефективним способом захисту порушених прав є зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 компенсацію послуги «муніципальна няня» за період з січня 2023 року до 27.12.2023 на підставі наданих документів, що підтверджують витрати на оплату послуги «муніципальна няня», в сумі 80 400 (вісімдесят тисяч чотириста) гривень 00 копійок.

Розмір компенсації послуги «муніципальна няня» за період з січня 2023 року до 27.12.2023 підтверджується наявними в матеріалах справи договором про надання послуг няні від 01.03.2021 № 1-А, додатковою угодою від 01.01.2023, товарними чеками та актами про надані послуги «муніципальна няня» за період січень - грудень 2023 року.

Щодо зобов`язання відповідача виплатити 3% річних та індексу інфляції суд зазначає наступне.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, стягнення з боржника інфляційних втрат регулюється ст. 625 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 08.02.2018 у справі № 826/22867/15 зазначив, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

У постанові від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц Великою Палатою Верховного Суду було сформовано висновок, відповідно до якого приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.

В силу частини другої статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Беручи до уваги відсутність договірних зобов`язань між позивачем та відповідачем, суд вважає, що підстави виникнення цивільних прав та обов`язків в даному випадку відсутні. Отже, між позивачем та відповідачем в межах спірних правовідносин не існують цивільні правовідносини, у тому числі й зобов`язального характеру.

Передбачене частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, як спосіб захисту майнового права та інтересу у цивільно-правових відносинах.

За таких обставин норми Цивільного кодексу України, зокрема, ті, що регулюють наслідки порушення зобов`язань, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, не застосовуються.

Отже, у цій справі відсутні підстави для застосування цивільно-правової відповідальності до відповідача, оскільки правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем, є публічними, а не цивільно-правовими.

У сукупності викладених обставин, суд дійшов висновку про відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, яке мало б складатися з протиправної поведінки, що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Оскільки відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні ст. 625 ЦК України, тому положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, які в даному випадку виникли у зв`язку з виконанням судового рішення.

Що стосується питання встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд зазначає, що дане питання регулюється статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України та відноситься до дискреційних повноважень суду і не містить в собі імперативного обов`язку під час ухвалення судового рішення обов`язково зобов`язувати відповідача подати звіт. Враховуючи положення вказаної норми, підстав для зобов`язання відповідача у справі подати звіт про виконання рішення, суд не знаходить, оскільки відсутні підстави, які б вказували на те, що рішення суду може бути не виконане, з огляду на що, в задоволенні даної вимоги необхідно відмовити.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач вказаного обов`язку не виконав.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Виходячи з заявлених позовних вимог, положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що у відповідності до приписів частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до приписів частини третьої статті 139 КАС України суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, як суб`єкта владних повноважень, яким порушено права позивачки, документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Доказів понесення позивачем інших судових витрат матеріали справи не містять.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради (69035, м. Запоріжжя, пр. Маяковського, буд. 3, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради щодо відмови виплатити ОСОБА_1 за період з січня 2023 року до 27.12.2023 компенсацію послуги «муніципальна няня» та скасувати рішення Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради щодо відмови виплатити ОСОБА_1 за період з січня 2023 року до 27.12.2023 компенсацію послуги «муніципальна няня», оформлене повідомленням про відмову в призначення компенсації послуги «муніципальна няня» від 26.09.2024 № 4695.

Зобов`язати Департамент соціального захисту населення Запорізької міської ради виплатити ОСОБА_1 компенсацію послуги «муніципальна няня» за період з січня 2023 року до 27.12.2023 на підставі наданих документів, що підтверджують витрати на оплату послуги «муніципальна няня», в сумі 80 400 (вісімдесят тисяч чотириста) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради витрати зі сплати судового збору у сумі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 03 березня 2025 року.

Суддя О.О. Артоуз