Справа № 280/6106/24
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2025-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 березня 2025 року м. Дніпросправа № 280/6106/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року (суддя Калашник Ю.В.)

у справі №280/6106/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому з урахуванням уточнення та зменшення позовних вимог, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у відповідності до абзацу 25 пункту 2 Розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року, з розрахунку 20 100,00 грн за період з 01 червня 2023 року по 22 серпня 2023 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у відповідності до абзацу 25 пункту 2 Розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року, з розрахунку 20 100,00 грн за період з 01 червня 2023 року по 22 серпня 2023 року;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не включення ОСОБА_1 до списку учасників бойових дій, що мали бути подані протягом 2022 року до місцевого управління соціального захисту населення для нарахування і виплати щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту»;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 збитки (у вигляді упущеної вигоди) у сумі розмірі 9670,00 грн, що дорівнює сумі одноразової грошової для учасника бойових дій допомоги до 5 травня за 2022 рік відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту»;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не включення ОСОБА_1 до списків отримувачів грошової допомоги до Дня незалежності України за 2023 рік із числа військовослужбовців - осіб з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи, що мали бути подані протягом 2023 року до місцевого управління соціального захисту населення для нарахування відповідно у відповідності до частини 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 збитки (у вигляді упущеної вигоди) у сумі розмірі 2700,00 грн, що дорівнює сумі одноразової грошової допомоги до Дня незалежності України за 2023 рік із числа військовослужбовців - осіб з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту»;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не оформлення довідки про склад і вартість неотриманого ОСОБА_1 речового майна та щодо невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 при його звільненні з військової служби;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 оформити довідку про склад і вартість неотриманого ОСОБА_1 речового майна, нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно станом на день його звільнення з військової служби, 01 грудня 2023 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 02 грудня 2023 року і до дня набрання законної сили рішенням суду по суті цього спору;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати, включаючи витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач проходив військову службу та 01 грудня 2023 року був звільнений у запас за підпунктом «б» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби з переоглядом через 6 місяців). Згідно з витягом з наказу відповідача від 01 грудня 2023 року №241, серед іншого, наказано виплатити позивачу: грошову компенсацію за 25 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік та за 30 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік; надбавку за вислугу років на військовій службі у розмірі 25% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням за період з 01 листопада по 01 грудня 2023 року; одноразову грошову допомогу по звільненню за 21 календарний місяць у розмірі 4% грошового забезпечення. Всі належні позивачу виплати нараховані та виплачені не були. Відповідно до листа відповідача від 21.03.2024 відповідач частково відмовив у задоволенні заяви позивача про нарахування і виплату грошового забезпечення (компенсацій) за час військової служби, зокрема у частині нарахування і виплати: додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні після тяжкого поранення з 09 березня 2023 року по 24 березня 2023 року; грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за період 2022-2023 років; компенсації одноразової щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік, як учаснику бойових дій (у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, що становило 10 465 грн), та виплату щорічної разової грошової виплати до Дня незалежності України за 2023 рік, як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи (у розмірі 2700 грн); грошової компенсації за неотримане речове майно за період військової служби позивача за період 2022-2023 років.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі №280/6106/24 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не подання інформації щодо ОСОБА_1 як щодо особи, яка має право на отримання щорічної грошової допомоги до 5 травня, відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» за 2022 рік.

Зобов`язано Військову частини НОМЕР_1 подати до Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради інформацію щодо ОСОБА_1 як особи, яка має право на отримання щорічної грошової допомоги до 5 травня, відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» за 2022 рік.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не подання до Пенсійного фонду України інформації щодо ОСОБА_1 , як особи, яка має право на отримання разової грошової виплати до Дня Незалежності України за 2023 рік, відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту».

Зобов`язано Військову частини НОМЕР_1 подати до Пенсійного фонду України інформацію щодо ОСОБА_1 , як особи, яка має право на отримання разової грошової виплати до Дня Незалежності України за 2023 рік, відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту».

В іншій частині позовних вимог, відмовлено.

Суд першої інстанції, враховуючи положення чинних нормативно-правових актів та фактичні обставини справи, зазначив таке.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди у відповідності до абзацу 29 пункту 2 Розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року, з розрахунку 20 100,00 грн за період з 01 червня 2023 року по 22 серпня 2023 року, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки у період з 01 червня 2023 року по 22 серпня 2023 року, за який позивач просить нарахувати та виплатити додаткову винагороду з розрахунку 20 100,00 грн, був відсутній висновок про визнання позивача обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців. Дія попереднього висновку (свідоцтва про хворобу №207, затвердженого Постановою ВЛК від 07.12.2022 №3603) не може поширюватись на спірний період, оскільки відповідно до Свідоцтва про хворобу №207 від 02.12.2022, позивач є непридатний до військової служби з переоглядом через 6 місяців. Після спливу вказаного строку та не отримання вчасно відповідного висновку статус особи щодо непридатності до військової служби змінюється.

З приводу позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не включення позивача до списку учасників бойових дій, що мали бути подані протягом 2022 року до місцевого управління соціального захисту населення для нарахування і виплати щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» та стягнення з відповідача на користь позивача збитків (у вигляді упущеної вигоди) у сумі розмірі 9670,00 грн, що дорівнює сумі одноразової грошової для учасника бойових дій допомоги до 5 травня за 2022 рік відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення таких вимог, враховуючи, що позивач має статус учасника бойових дій з 2015 року, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_2 , тому позивач мав право на отримання передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» допомоги до 5 травня як учасник бойових дій, однак відповідач допустив протиправну бездіяльність та не включив позивача у списки учасників бойових дій для нарахування і виплати щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік. У той же час, оскільки відповідач мав обов`язок лише подати списки, в які включити позивача, як особу, що має право на таку допомогу, тому відповідач по справі не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання і підстави для стягнення з відповідача упущеної вимоги в даному випадку відсутні. При цьому, суд, враховуючи, що обов`язок забезпечити подання списків на виплату допомоги до 5 травня щодо осіб, які мають право на її отримання, покладено на військову частину, зважаючи на вимоги ч. 2 с. 5, ч. 2 ст. 9 КАС України, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, визнав за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не включення позивача до списку осіб на виплату щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня, як учасника бойових дій, за 2022 рік та зобов`язати відповідача включити позивача до списку на виплату разової грошової допомоги до 5 травня 2022 року, та направити такий список за належністю.

Щодо позовних вимог про не включення позивача до списків отримувачів грошової допомоги до Дня незалежності України за 2023 рік у відповідності до частини 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та щодо стягнення з відповідача на користь позивача збитків (у вигляді упущеної вигоди) у сумі розмірі 2700,00 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про їх часткове задоволення, з огляду на те, що позивач, відповідно до посвідчення № НОМЕР_3 від 09.02.2023 є особою з інвалідністю внаслідок війни, та, відповідно, має право на отримання разової грошової виплати щороку до Дня незалежності, тому відповідач був зобов`язаний до 1 серпня 2023 року, але не пізніш ніж до 1 жовтня 2023 року подати інформацію щодо позивача до Пенсійного фонду України, однак, відповідачем допущено протиправну бездіяльність з цього приводу. У той же час підстави для стягнення з відповідача упущеної вигоди у вигляді не отриманої позивачем разової грошової виплати до Дня Незалежності України за 2023 рік, відсутні, оскільки відповідач не є божником та розпорядником таких коштів. Тому, суд визнав за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача подати інформацію щодо позивача, як особи, яка має право на отримання разової грошової виплати до Дня Незалежності України за 2023 рік до Пенсійного фонду України.

Стосовно позовних вимог про визнання бездіяльності відповідача щодо видачі довідки про склад і вартість не отриманого позивачем речового майна та щодо невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно позивачу при його звільненні з військової служби та щодо зобов`язання відповідача оформити довідку про склад і вартість неотриманого позивачем речового майна, нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно станом на день його звільнення з військової служби, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки відповідно до Наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №38 від 25.02.2022, позивач призваний на військову службу військовим комісаріатом як військовозобов`язаний, резервіст, за призовом під час мобілізації, на особливий період, тому за приписами абзацу 10 пункту 29 розділу V Інструкції №232 у позивача відсутнє право на отримання довідки про перелік та вартість речового майна, яке підлягало до видачі та неотримане ним на час звільнення з військової служби та, відповідно, відсутнє право на нарахування та виплату грошової компенсацію вартості за неотримане речове майно на час звільнення з військової служби.

З приводу зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 02 грудня 2023 року і до дня набрання законної сили рішенням суду по суті цього спору, то суд першої інстанції зазначив, що під час розгляду справи судом не встановлено будь-яких виплат, на які позивач мав право при звільнені та які не були виплачені відповідачем, відтак, відповідно, відсутні підстави для задоволення цієї позовної вимоги.

В частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 10 000 грн суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позивачем до відшкодування 10 000 грн витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом, витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт). Натомість, суд вважав, що обґрунтованим розміром витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню, є 2000,00 грн за складання та подання позовної заяви.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати в частині розподілу судових витрат та прийняти нове рішення, яким у задоволенні вимог про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу відмовити повністю.

Відповідач в обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити у зв`язку з недоведеністю їх понесення у цій справі. Так, у тексті наданих позивачем Договору про надання правової допомоги від 22.04.2024, Розрахунку витрат на правову допомогу за договором від 22.04.2024, Квитанції від 07.06.2024, відсутні будь-які посилання на те, що правнича допомога надавалась саме у справі №280/6106/24. При цьому, відповідач звертає увагу на відсутність даних про номер справи (який формується не представником позивача чи позивачем), та відсутність у зазначених документах даних про предмет і підстави адміністративного позову як способу судового захисту конкретних прав позивача. На думку відповідача, лише такі данні дозволили б ідентифікувати, у якій саме справі адвокатом виконано роботи, описані у розрахунку витрат. Інших доказів, які б свідчили про пов`язаність договору, а відповідно й сплаченого позивачем гонорару із цією справою, суду не надано. Перелік виконаних адвокатом робіт, зазначений у Розрахунку, таким доказом бути не може, оскільки також не дозволяє встановити, за яким прикладним предметом (зокрема з метою захисту яких саме прав позивача) виконано ці роботи. Скаржник також вважає, що обсяг позовних вимог, викладених адвокатом Соколовою Н.І. у позовній заяві від 01.07.2024, було зменшено згідно з заявою позивача від 02.08.2024. Фактично жодної з позовних вимог, викладених як у позовній заяві, так і в заяві про уточнення позовних вимог, судом не задоволено. Обсяг виконаних адвокатом робіт з підготовки зазначених позовних вимог не призвів до їх задоволення судом, а захист прав позивача відбувся без участі адвоката Соколової Н.І., тому, на думку скаржника, в силу вимог ст. 139 КАС України відповідні витрати на виконання робіт не можуть бути покладені на відповідача. Дії ОСОБА_2 з подання суду копій документів, які малися в розпорядженні ОСОБА_1 , не можуть бути кваліфіковані як дії зі збирання доказів, оскільки вони не відрізнялися пошуком і виявленням джерел фактичних даних, та вилученням (активним отриманням) таких даних. Всі необхідні фактичні дані ОСОБА_1 створив сам і самостійно надав відповідні матеріальні носії адвокату Соколовій Н.І.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Позивач, мотивуючи вимоги апеляційної скарги, вказує, що оскільки в його діях відсутня провина щодо відсутності у нього висновку ВЛК про непридатність у період з 01 червня 2023 року по 22 серпня 2023 року, а за загальним правилом дійсним вважається саме крайній висновок ВЛК (тобто висновок про не придатність до військової служби з переоглядом через 6 місяців, що зафіксований у свідоцтві про хворобу №207 від 02.12.2022, затверджений постановою ВЛК від 07.12.2022 №3603), тому він має право на отримання додаткової винагороди у відповідності до абзацу 29 пункту 2 Розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року, з розрахунку 20 100,00 грн за період з 01 червня 2023 року по 22 серпня 2023 року.

Крім того, позивач вважає помилковим обраний судом першої інстанції спосіб захисту його порушеного права шляхом зобов`язання відповідача включити позивача до списку на виплату разової грошової допомоги до 5 травня 2022 року та направити такий список за належністю, оскільки відповідні списки на виплату мали бути направлені до органу соціального захисту населення до 30.09.2022 і відповідні виплати за позаминулий бюджетний рік фізично не можуть бути проведені у теперішній час або «заднім числом». На думку позивача, відновлення його порушеного права на отримання разової грошової допомоги до 5 травня 2022 року можливе лише шляхом стягнення з відповідача на користь позивача збитків (у вигляді упущеної вигоди) у сумі розмірі 9670,00 грн, що дорівнює сумі одноразової грошової для учасника бойових дій допомоги до 5 травня за 2022 рік.

Позивач також вважає помилковим і обраний судом першої інстанції спосіб захисту його порушеного права шляхом зобов`язання відповідача подати інформацію щодо позивача, як особи, яка має право на отримання разової грошової виплати до Дня Незалежності України за 2023 рік, до Пенсійного фонду України, оскільки на даний час органи Пенсійного фонду України фізично вже не зможуть провести позивачу виплату разової грошової допомоги до Дня Незалежності України за 2023 рік у сумі 2700 грн, так як ця виплата могла бути здійснена лише у минулому бюджетному році по списках, які відповідач мав подати до 01.10.2023. За позицією позивача, наведена бездіяльність відповідача у вигляді не включення його до відповідних списків призвела до настання для нього збитків (у вигляді упущеної вигоди), у сумі 2700 грн, які належить стягнути з відповідача на його користь.

Стосовно висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо бездіяльності відповідача з видачі довідки про склад і вартість не отриманого позивачем речового майна та невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно позивачу при його звільненні з військової служби, позивач наголошує на тому, що пункт 29 розділу V Інструкції №232 передбачає лише обмеження права військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період під час звільнення на отримання речового майна, яке не було отримане під час проходження служби, проте жодним чином не позбавляє їх права на отримання компенсації за неотримане речове майно, право на яку вони мають у відповідності до Закону №2011-ХІІ. Відтак, позивач вважає, що при звільненні з військової служби за станом здоров`я у запас, він мав право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, у відповідності до вимог, встановлених пунктами 2 та 3 Порядку №178.

Позивач не погоджується і з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 02.12.2023 і до дня набрання законної сили рішенням суду, посилаючись на те, що такий висновок суду спростовується фактичними обставинами справи, оскільки після звільнення позивача з військової служби у запас виплати розрахунку при звільненні тривали наступним чином 25.12.2023 65 143,45 грн, 25.01.2024 190 645,16 грн, 05.02.2024 284 845,06 грн, 24.07.2024 50 838,71 грн, 27.07.2024 23 174,37 грн. У тому числі, при зарахуванні 27.07.2024 суми у розмірі 23174,37 грн відповідач вказав призначення платежу «остаточний розрахунок при звільненні». Наведені обставини, на думку позивача, свідчать про наявність у нього права на стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 02 грудня 2023 року і до дня набрання законної сили рішенням суду по суті цього спору.

Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, позивач не погоджується з висновком суду про зменшення розміру таких витрат, які підлягали відшкодуванню за рахунок відповідача, з 10 000 грн до 2000 грн, оскільки вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано звів обсяг наданої позивачу правової допомоги з боку Адвокатського бюро Наталі Соколової до складання та подання позовної заяви, так як крім досудової підготовки, яка включала консультування, збір і аналіз відповідної нормативно-правової бази, направлення адвокатського запиту від 22.04.2024 на адресу відповідача та отримання відповіді на нього, правова допомога включала і підготовку трьох заяв по суті справи (первісного позову від 01.07.2024, позовної за (уточненої) від 09.07.2024 і заяви про зменшення позовних вимог від 01.08.2024). Крім того, аргументація суду першої інстанції в частині того, що позовні вимоги судом здебільшого не задоволені, позивач вважає непереконливою, оскільки в тій частині, у якій суд відмовив у задоволенні позовних вимог, рішення суду оскаржується позивачем шляхом подання цієї апеляційної скарги. За таких обставин, на думку позивача, понесені ним судові витрати на оплату наданої йому правової допомоги у сумі 10 000 грн є обґрунтованими, відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача на користь позивача буде розумним і справедливим.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач - ОСОБА_1 , відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.02.2022 №38 вважається таким, що 25 лютого 2022 року призваний військовим комісаріатом на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період у Збройні Сили України та згідно з мобілізаційних планів, вважається призначеним на посаду, зарахованим до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення.

Згідно з довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 23.05.2022 ОСОБА_1 22.04.2022 одержав поранення під час безпосередньої участі у бойових діях під час захисту Батьківщини.

Відповідно до свідоцтва про хворобу №207 02.12.2022 ВЛК військової частини НОМЕР_4 за розпорядженням командира військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2022 №9784, провела медичний огляд та визначила ступінь придатності позивача до військової служба, а саме: «На підставі статті 81 графи Розкладу хвороб непридатний до військової служби з переоглядом через 6 місяців».

Згідно з довідкою МСЕК серії 12ААГ №15493 09.02.2023 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності на строк до 01.03.2024 (дата чергового переогляду лютий 2024 року).

Відповідно до наказу командира військової частин НОМЕР_1 від 01.12.2023 №241, молодшого сержанта ОСОБА_1 , колишнього номера обслуги роти вогневої підтримки НОМЕР_5 парашутно-десантного батальйону, який перебуває у розпорядженні командира військової частини, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 01 грудня 2023 року №213-РС відповідно до пункту два частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців), вважати таким, що справи та посаду здав 01 грудня 2023 року.

Згідно із вказаним наказом позивача з 01 грудня 2023 року виключено зі списків особового складу частини, знято з усіх видів забезпечення і продовольчого забезпечення за нормою №1 (каталог) з 02 грудня 2023 року і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Військовою частиною НОМЕР_1 03.05.2023 за №6180 видано направлення на ВЛК для визначення придатності позивача до військової служби в ЗСУ.

20.06.2023 ВЛК військової частини НОМЕР_4 провела медичний огляд позивача з метою визначення ступеня придатності до військової служби, однак свідоцтво про хворобу №4293 не було затверджено відповідно до постанови регіональної ВЛК.

Військовою частиною НОМЕР_1 01.08.2023 за №10022 видано направлення на ВЛК для визначення придатності позивача до військової служби в ЗСУ.

Відповідно до свідоцтва про хворобу №2799 23.08.2023 позивач на підставі статті 81 графи Розкладу хвороб непридатний до військової служби з переоглядом на 6 місяців.

Згідно з довідкою МСЕК серії 12ААГ №461531 28.02.2024 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково.

Позивач направив засобами поштового зв`язку до Військової частини НОМЕР_1 заяви про нарахування і виплату грошового забезпечення (компенсацій) за час військової служби та про надання грошового атестату, довідки про розміри додаткових видів грошового забезпечення та письмових роз`яснень щодо виплат, здійснених після звільнення з військової служби, які були вручені адресату 21.12.2023 та 29.02.2024 відповідно.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка виразилась у: невиплаті йому додаткової винагороди з розрахунку 20 100 грн за період з 01.06.2023 по 22.08.2023; не включенні його до списку учасників бойових дій, що мали бути подані протягом 2022 року для нарахування і виплати щорічної грошової допомоги до 5 травня; не включенні його до списку отримувачів грошової допомоги до Дня Незалежності України за 2023 рік із числа військовослужбовців осіб з інвалідністю ІІІ групи, що мали бути подані протягом 2023 року; не оформленні довідки про склад і вартість неотриманого речового майна та не виплати йому грошової компенсації вартості неотриманого речового майна; не проведенні своєчасного розрахунку при звільненні, останній звернувся до суду із позовом у цій справі.

Виходячи з фактичних обставин справи, норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-XІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частинами 2-4 статті 9 Закону №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 №64/2022 (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ), у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, Указами Президента України він неодноразово продовжувався та триває на даний час.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 Про введення воєнного стану в Україні та №69 Про загальну мобілізацію, Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнята постанова №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану (далі Постанова №168), пунктом 1-1 якої (в редакції Постанови КМУ №836 від 09.08.2023, яка застосовується з 01.06.2023) військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, після перебування у розпорядженні понад два місяці (за які вони втратили право на отримання грошового забезпечення в повному обсязі за останніми займаними посадами) і до закінчення перебування у розпорядженні щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди у відповідності до абзацу 29 пункту 2 Розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, з розрахунку 20 100,00 грн за період з 01 червня 2023 року по 22 серпня 2023 року, суд зазначає наступне.

Приписами абзацу 29 ч. 2 Розділу XXXIV Наказу Міністерства оброни України «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» від 07.06.2018 №260 встановлено, що військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою в повному обсязі. Після перебування в розпорядженні понад два місяці і до дня закінчення перебування в розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні).

Абзац пункту 2 розділу XXXIV застосовується з 01 червня 2023 року (пункт 4 Наказу Міністерства оборони №566 від 26.09.2023).

Крім того, відповідно до абз. 7 п. 1-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 встановлено, що військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісяця виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20 100 гривень.

Абзац сьомий пункту 1-1 в редакції Постанови КМ №1001 від 15.09.2023 - застосовується в частині виплати додаткової винагороди з 1 червня 2023 року.

З аналізу наведених норма права слідує, що право на отримання вказаної додаткової винагороди мають військовослужбовці, які:

отримали поранення (контузію, травму або каліцтво), пов`язані із захистом Батьківщини;

визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;

зараховані у розпорядження відповідних командирів, після перебування у розпорядженні понад два місяці.

Відповідач, не виплачуючи позивачу у період з 01.06.2023 по 22.08.2023 додаткову винагороду з розрахунку 20 100 грн, виходив з того, що у вказаний період був відсутнім чинний висновок, про визнання позивача обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців, оскільки, на думку відповідача, свідоцтво про хворобу №204 від 02.12.2022 втратило чинність через шість місяців після його винесення, а нове свідоцтво про хворобу, яким його було визнано не придатним до військової служби сформовано лише 23.08.2023.

Так, пунктом 20.3 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 р. за №1109/15800 (далі Положення №402), зокрема визначено, що при медичному огляді військовослужбовців та інших контингентів ВЛК приймаються постанови такого змісту:

б) «Непридатний»:

до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців (постанова приймається у воєнний час);

Постанова «Непридатний до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців» приймається на воєнний час на підставі статей 7, 11, 12г, 13д, 24, 37, 44, 48, 56, 59, 65, 72, 81 Розкладу хвороб у випадках, коли для відновлення придатності (обмеженої придатності) до військової служби необхідний термін від 6 до 12 календарних місяців.

Відповідно до п. 22.5 Положення №402 Свідоцтво про хворобу у воєнний час складається:

на всіх військовослужбовців, визнаних непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;

на офіцерів запасу, визнаних непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку.

Згідно з п. 22.12 Положення №402 Постанова ВЛК про ступінь придатності військовослужбовця до військової служби чинна протягом 12 місяців з моменту проведення медичного огляду.

Постанови ВЛК щодо військовослужбовців, які визнані непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку або непридатними до військової служби у мирний час, обмежено придатними у воєнний час, повинні бути реалізовані негайно.

Якщо постанова ВЛК не реалізована та в стані здоров`я оглянутого, незалежно від терміну, за його заявою або висновками лікарів військових (цивільних) лікувальних закладів виникли зміни, то проводиться повторний медичний огляд.

Пунктом 22.13. Положення №402 встановлено, що у разі коли до завершення 12-місячного терміну після медичного огляду госпітальною (гарнізонною) ВЛК в результаті контрольного обстеження та медичного огляду ВЛК винесена інша постанова про ступінь придатності до військової служби, штатна ВЛК своєю постановою, затверджуючи останню постанову госпітальної (гарнізонної) ВЛК, одночасно відміняє попередню.

З вищенаведених норм Положення №402 слідує, що свідоцтво про хворобу, яким військовослужбовця визнано непридатним до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців чинне протягом 12 місяців з моменту проведення медичного огляду, незалежно від того, який період для переогляду у ньому встановлено.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про хворобу №207 02.12.2022 ВЛК військової частини НОМЕР_4 за розпорядженням командира військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2022 №9784 провела медичний огляд та визначила ступінь придатності позивача до військової служба, а саме: «На підставі статті 81 графи Розкладу хвороб непридатний до військової служби з переоглядом через 6 місяців».

Свідоцтво про хворобу від 02.12.2022 №207 затверджене Постановою Регіональної ВЛК від 07.12.2022 №3603 (а.с.52).

20.06.2023 ВЛК військової частини НОМЕР_4 провела медичний огляд позивача з метою визначення ступеня придатності до військової служби, за результатами якого було сформовано свідоцтво про хворобу №4293, відповідно до якого позивач визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку (а.с. 56-57).

Однак свідоцтво про хворобу №4293 не було затверджено відповідно до постанови Регіональної ВЛК від 30.06.2023 та вирішено направити позивача на контрольне обстеження з подальшим переоглядом в/ч НОМЕР_6 .

23.08.2023 ВЛК військової частини НОМЕР_6 провела медичний переогляд позивача з метою визначення ступеня придатності до військової служби, за результатами якого було сформовано свідоцтво про хворобу №2799 (а.с. 59-60).

Відповідно до свідоцтва про хворобу №2799 23.08.2023 позивач на підставі статті 81 графи Розкладу хвороб непридатний до військової служби з переоглядом на 6 місяців.

Свідоцтво про хворобу №2799 затверджене постановою Регіональної ВЛК від 18.09.2023.

Таким чином, у період з 01 червня 2023 року по 22 серпня 2023 року було чинним свідоцтво про хворобу від 02.12.2022 №207, затверджене Постановою Регіональної ВЛК від 07.12.2022 №3603, яким позивача на підставі статті 81 графи Розкладу хвороб визнано непридатним до військової служби з переоглядом через 6 місяців.

Відтак, висновки суду першої інстанції про те, що дія попереднього висновку (свідоцтва про хворобу №207, затвердженого Постановою ВЛК від 07.12.2022 №3603) не може поширюватись на спірний період, оскільки відповідно до Свідоцтва про хворобу №207 від 02.12.2022, позивач є непридатний до військової служби з переоглядом через 6 місяців та про те, що після спливу вказаного строку та не отримання вчасно відповідного висновку статус особи щодо непридатності до військової служби змінюється, є безпідставними та суперечать нормам п. 22.12 Положення №402.

Підсумовуючи вищевикладене та враховуючи, що у період з 01 червня 2023 року по 22 серпня 2023 року позивач був військовослужбовцем, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво), пов`язане із захистом Батьківщини, був визнаний військово-лікарською комісією непридатними до військової служби з переоглядом через 6 місяців та перебував у розпорядженні понад два місяці, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у відповідності до абзацу 25 пункту 2 Розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом оборони України від 07 червня 2018 року №260, з розрахунку 20 100,00 грн за період з 01 червня 2023 року по 22 серпня 2023 року та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у відповідності до абзацу 25 пункту 2 Розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, з розрахунку 20 100,00 грн за період з 01 червня 2023 року по 22 серпня 2023 року.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не включення позивача до списку учасників бойових дій, що мали бути подані протягом 2022 року до місцевого управління соціального захисту населення для нарахування і виплати щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» та стягнення з відповідача на користь позивача збитків (у вигляді упущеної вигоди) у сумі розмірі 9670,00 грн, що дорівнює сумі одноразової грошової для учасника бойових дій допомоги до 5 травня за 2022 рік відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту», суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до частини 4 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.

Позивач має статус учасника бойових дій з 2015 року, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_2 . Отже, в силу прямої норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивач мав право на отримання, передбаченої цим Законом допомоги до 5 травня як учасник бойових дій.

При цьому, згідно п. 2 ст. 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» військовослужбовцям, поліцейським, особам начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ України, особам начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які проходять службу (крім пенсіонерів), виплата разової грошової допомоги здійснюється шляхом перерахування коштів органами праці та соціального захисту населення на спеціальні рахунки військових частин, установ і організацій за місцем їх служби (чинна, на момент спірних правовідносин).

Відповідно до пп. 2 п. 2 Постанови №540 від 07.05.2022 «Деякі питання виплати у 2022 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (чинній, на момент виникнення спірних правовідносин) виплата грошової допомоги у 2022 році здійснюється структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад - особам, які не перебувають на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України як особи, яким призначено пенсію (щомісячне довічне грошове утримання), станом на 5 травня 2022 р., шляхом перерахування коштів на спеціальні рахунки військових частин, установ і організацій за місцем їх служби, а особам, які не є військовослужбовцями, поліцейськими, особами начальницького та рядового складу, - на поточні рахунки таких осіб в уповноважених банках.

Пунктом 3 Постанови №540 визначено, що Міністерству оборони, Міністерству внутрішніх справ, Міністерству інфраструктури, Національній гвардії, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро, Державній податковій службі, Державній митній службі, Державній службі з надзвичайних ситуацій, Державному бюро розслідувань, Службі безпеки, Службі зовнішньої розвідки, Службі судової охорони, Міністерству юстиції, Управлінню державної охорони, Державній службі з надзвичайних ситуацій, Адміністрації Державної прикордонної служби, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Офісу Генерального прокурора, Державній судовій адміністрації, Державній спеціальній службі транспорту, іншим утвореним відповідно до законів військовим формуванням, підприємствам, установам, організаціям забезпечити подання до 31 травня поточного року структурним підрозділам з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад переліків осіб, які мають право на отримання грошової допомоги та не перебувають на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України.

У разі неможливості забезпечити подання органами, визначеними в абзаці першому цього пункту, до 31 травня поточного року структурним підрозділам з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад переліків осіб, які мають право на отримання грошової допомоги, такі органи можуть подати до 30 вересня поточного року інформацію в розрізі категорій та чисельності осіб, які мають право на отримання грошової допомоги, а також сум для виплати грошової допомоги.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що позивач до 01.12.2023 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , отже, відповідач був зобов`язаний забезпечити подання списків на виплату допомоги до 5 травня щодо осіб, які мають право на її отримання, та включити до списків позивача.

18.08.2022 позивач звернувся до відповідача із рапортом про включення його до списків учасників бойових дій, що подаються протягом 2022 року, для нарахування та отримання щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірі 5 мінімальних пенсій.

До вказаного рапорту позивачем долучено копія посвідчення УБД та довідка з реквізитами банківської карти позивача.

Рапорт надісланий поштою та отриманий відповідачем 27.08.2022.

Листом від 04.10.2022 №691/3825 відповідач повідомив позивача про неможливість внесення його до списків одержувача такої допомоги, у зв`язку із неповним пакетом документів, зокрема, позивач не додав до рапорту паспорт та ІПН.

22.12.2022 позивач повторно звернувся до відповідача із рапортом, додавши до нього, зокрема, копію паспорту громадянина України та копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру. Рапорт отриманий відповідачем 30.12.2022.

Проте, така грошова допомога позивачу не нарахована та не виплачена, у зв`язку із тим, що відповідачем не включено позивача до відповідних списків.

За позицією відповідача не включення позивача до списків отримувачів допомоги зумовлена тим, що позивач надав усі необхідні документи несвоєчасно.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання відповідача на відсутність повного переліку документів, необхідний для включення позивача до списків, зокрема на відсутність паспорту та ІПН, оскільки діючими на спірний період нормами законодавства був встановлений прямий обов`язок відповідача включити позивача до списків на виплату допомоги, крім того позивач проходив службу саме у військовій частині НОМЕР_1 відтак, у вказаного органу, мав бути наявний весь необхідний перелік документів.

Більш того, положеннями Порядку №540 взагалі не встановлено обов`язку особи, яка має право на отримання допомоги, звертатися із рапортом до командування військової частини щодо включення до списків утримувачів допомоги.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність та не включив позивача у списки учасників бойових дій для нарахування і виплати щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік.

Позивач вважає, що така бездіяльність відповідача є підставою для стягнення з нього збитків (упущеної вигоди) у розмірі 9670,00 грн на підставі положень ст. 22 ЦК України.

Так, відповідно до частин 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, стаття 22 Цивільного кодексу України визначає право на компенсацію збитків у результаті порушення саме цивільного права особи.

Частина 2 статті 1 Цивільного кодексу України встановлює правило, згідно з яким до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відшкодування збитків внаслідок порушення цивільного права та виплата з державного бюджету суб`єктом владних повноважень грошової допомоги до 5 травня відносяться до різних сфер правового регулювання.

Недоотриманий позивачем розмір разової допомоги до 5 травня не може вважатися збитками у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки є саме зобов`язанням, що повинно бути виконане відповідним суб`єктом владних повноважень, яким, у даному випадку, є Департамент соціального захисту населення Запорізької міської ради (пп. 7.29 п. 7 Положення про Департамент соціального захисту населення Запорізької міської ради).

Таким чином, аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача збитків у вигляді недоотриманої грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відтак, враховуючи, що до обов`язків відповідача в межах спірних правовідносин не входить здійснення виплати разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань», а лише подання до відповідного органу списків із включенням осіб, які мають право на таку виплату, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для виходу за межі позовних вимог та визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не включення позивача до списку осіб на виплату щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій, за 2022 рік та зобов`язання відповідача включити позивача до списку на виплату разової грошової допомоги до 5 травня 2022 року, та направити такий список за належністю.

З приводу позовних вимог щодо не включення позивача до списків отримувачів грошової допомоги до Дня незалежності України за 2023 рік у відповідності до частини 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та щодо стягнення з відповідача на користь позивача збитки (у вигляді упущеної вигоди) у сумі розмірі 2700,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щороку до Дня Незалежності України учасникам бойових дій виплачується разова грошова виплата у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України в межах відповідних бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Згідно з положеннями статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щороку до Дня Незалежності України особам з інвалідністю внаслідок війни виплачується разова грошова виплата у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України в межах відповідних бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Позивач, відповідно до посвідчення № НОМЕР_3 від 09.02.2023 є особою з інвалідністю внаслідок війни та має статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_2 , відповідно, має право на отримання разової грошової виплати щороку до Дня незалежності.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2023 року №754 «Деякі питання соціального захисту ветеранів війни та жертв нацистських переслідувань» інформація щодо осіб (за категоріями), які мають право на отримання разової грошової виплати до Дня Незалежності України і не перебувають на обліку в Пенсійному фонді України, подається Пенсійному фонду України до 1 серпня поточного року Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством розвитку громад, територій та інфраструктури, Головним управлінням Національної гвардії, Національною поліцією, Національним антикорупційним бюро, Державною податковою службою, Державною митною службою, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Державним бюро розслідувань, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Службою судової охорони, Міністерством юстиції, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Офісом Генерального прокурора, Державною судовою адміністрацією, Державною спеціальною службою транспорту, іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями, підприємствами, установами, організаціями.

У разі неможливості подання Пенсійному фонду України визначеної в абзаці першому цього пункту інформації до 1 серпня поточного року таку інформацію може бути подано до 1 жовтня поточного року.

Розпорядником бюджетних коштів щодо виплати до Дня Незалежності України відповідно до Порядку здійснення у 2023 році разової грошової виплати до Дня Незалежності України, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» є Пенсійний фонд України.

Отже, відповідач був зобов`язаний до 1 серпня 2023 року, але не пізніш ніж до 1 жовтня 2023 року подати інформацію щодо позивача до Пенсійного фонду України.

Доказів виконання відповідачем приписів Постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2023 року №754 «Деякі питання соціального захисту ветеранів війни та жертв нацистських переслідувань» та подання до Пенсійного Фонду України інформацію щодо позивача, як щодо особи, яка має право на отримання разової грошової виплати до Дня Незалежності України, суду не надано.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо подання у 2023 році до Пенсійного фонду України інформації щодо позивача як особи, яка має право на отримання разової грошової виплати до Дня Незалежності України.

При цьому, враховуючи, що до обов`язків відповідача в межах спірних правовідносин не входить здійснення виплати разової грошової виплати до Дня Незалежності України відповідно до закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а лише подання до Пенсійного фонду України інформації щодо осіб, які мають право на таку виплату, та беручи до уваги, що недоотримана позивачем разова грошова виплата не може вважатися збитками у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України тому, що є саме зобов`язанням, яке повинно бути виконане відповідним суб`єктом владних повноважень, яким, у даному випадку, є Пенсійний фонд України, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для виходу за межі позовних вимог та визнання протиправною бездіяльність відповідача з приводу не подання до Пенсійного фонду України інформації щодо позивача, як особи, яка має право на отримання разової грошової виплати до Дня Незалежності України за 2023 рік, відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» та зобов`язання відповідача подати до Пенсійного фонду України інформацію щодо позивача, як особи, яка має право на отримання разової грошової виплати до Дня Незалежності України за 2023 рік, відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту».

Щодо позовних вимог про визнання бездіяльності відповідача щодо видачі довідки про склад і вартість не отриманого позивачем речового майна та щодо невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно позивачу при його звільненні з військової служби та щодо зобов`язання відповідача оформити довідку про склад і вартість неотриманого позивачем речового майна, нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно станом на день його звільнення з військової служби, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 статті 9-1 Закону №2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

За приписами пункту 2 Порядку №178, виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.

Пункт 3 Порядку №178 визначає, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі:

- звільнення з військової служби;

- загибелі (смерті) військовослужбовця;

- переведення військовослужбовця до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, правоохоронних органів спеціального призначення і державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями для подальшого проходження військової служби з виключенням із списків особового складу військової частини.

Відповідно до пункту 4 Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Пунктом 5 Порядку №178 закріплено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.05.2016 за №768/28898, затверджено Інструкцію про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період (далі - Інструкція №232).

Пунктом 4 розділу І Інструкції №232 передбачено, що речове майно за цільовим призначенням поділяється на майно поточного забезпечення, майно фонду зборів і майно непорушних запасів, а за використанням - на майно особистого користування та інвентарне майно.

Майно особистого користування - це предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців.

Інвентарне майно - це предмети військової форми одягу, взуття, спорядження, технічні засоби речової служби, обладнання, намети, брезенти, контейнери та інше устаткування, яке є власністю Міністерства оборони України та яким забезпечуються військовослужбовці за потреби у мирний час та особливий період.

Відповідно до пункту 4 розділу ІІІ «Порядок забезпечення військовослужбовців Збройних Сил речовим майном особистого користування в мирний час та особливий період» Інструкції №232, військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Порядку №178.

Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку №178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

Особливості речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил в особливий період регламентовані розділом V Інструкції №232.

Відповідно до пункту 1 розділу V Інструкції №232, основною метою речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил в особливий період є створення умов, що сприяють успішному веденню військами (силами) бойових дій та виконанню інших завдань особливого періоду.

Згідно пункту 8 розділу V Інструкції №232 з уведенням воєнного часу військові частини і установи Збройних Сил переходять на забезпечення речовим майном з норм мирного часу на норми воєнного часу. Наявне речове майно і технічні засоби речової служби, які перебувають на поточному забезпеченні (отримані у мирний час), за винятком непридатного майна, використовуються на забезпечення потреб військ (сил). Строки носіння предметів у тилу обчислюються за нормами воєнного часу з дня їх видачі.

Пунктом 28 розділу V Інструкції №232 передбачено, що військовослужбовці, призвані на військову службу за мобілізацією, забезпечуються речовим майном за нормами забезпечення на особливий період.

Під час переведення військових частин на штати воєнного часу із введенням режиму воєнного стану дія норм забезпечення повсякденної форми одягу, військовослужбовцям, які проходять службу за контрактом, призупиняється.

Військовослужбовці строкової служби в особливий період забезпечуються за Нормами мирного часу.

Пунктом 30 розділу V Інструкції №232 встановлено, що особи сержантського, старшинського та рядового складу речовим майном забезпечуються за відповідними Нормами. Видача речового майна проводиться після прибуття їх до місця служби і зарахування до списків військової частини.

Військовослужбовці рядового, сержантського та старшинського складу, які проходили військову службу в мирний час за контрактом, на воєнний час забезпечуються на загальних підставах з усіма солдатами, матросами, сержантами та старшинами.

Військовослужбовці строкової служби, які звільняються в запас або відставку, а також ті, які вибувають у відпустку у зв`язку з хворобою та іншими обставинами, забезпечуються речовим майном згідно з Переліком предметів речового майна, яким забезпечуються військовослужбовці строкової служби під час їх звільнення з військової служби в запас, відставку або відправлення для здачі вступних іспитів у військові навчальні заклади, та видаються атестати на речове майно з відміткою про це у відповідних документах.

Згідно з пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Аналіз вищенаведених норм свідчить, що військовослужбовцям гарантується грошова компенсація за неотримане речове майно у разі звільнення з військової служби.

Верховний Суд у постановах від 03.10.2018 у справі №803/756/17, від 30.04.2020 у справі №813/4138/17 сформував висновок щодо застосування норм права, який відповідно до положень ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Так, Верховним Судом визначено, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

На користь вказаного висновку свідчить те, що в п. 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Враховуючи вищевказане, за позивачем навіть після звільнення з військової служби зберігається право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у тому випадку, якщо така не була виплачена йому при звільненні.

В спірному випадку, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу командира військової частин НОМЕР_1 від 01.12.2023 №241, молодшого сержанта ОСОБА_1 з 01 грудня 2023 року виключено зі списків особового складу частини, знято з усіх видів забезпечення і продовольчого забезпечення за нормою №1 (каталог) з 02 грудня 2023 року.

Позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із заявою від 11.12.2023, в якій, зокрема, просив підготувати та видати йому довідку про вартість неотриманого ним речового майна за період його військової служби з 25 лютого 2022 року по 01 грудня 2023 року у Військовій частині НОМЕР_1 , після чого нарахувати і виплатити (з урахуванням даних такої довідки) йому відповідну грошову компенсацію за неотримане речове майно станом на день його звільнення з військової служби, на 01 грудня 2023 року. Вказана заява вручена адресату 21.12.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення зі штриховим кодовим ідентифікатором 085.

Однак відповідач запитуваної довідки не видав та нарахування й виплату грошової компенсації за неотримане речове майно позивачу не здійснив, натомість листом від 18.05.2024 №691/339/вихЗПІ повідомив позивача, з посиланням на абз. 9 п. 29 Розділу V Інструкції №232, що компенсація за неотримане речове майно військовослужбовцям військової служби за призовом під час мобілізації не нараховується та не виплачується.

Водночас, як зазначив Верховний Суд у постанові від 20.01.2021 у справі №200/1873/19-а чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Отже, військовослужбовці, обтяжені під час проходження військової служби власними витратами на придбання речового майна, мають правомірні очікування на отримання його грошової компенсації.

Так, за приписами пункту 4 розділу ІІІ Інструкції №232 військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, мають право за бажанням отримати або речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього.

В свою чергу, пунктом 29 розділу V Інструкції №232 визначено, що у разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, за призовом осіб офіцерського складу предмети речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, не видаються.

Аналіз змісту вказаних положень свідчить, що норма пункту 29 розділу V Інструкції №232 не суперечить праву військовослужбовця на отримання компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі, яке передбачено Порядком №178, натомість встановлює лише неможливість видачі предметів речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, у разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період.

Тобто, пункт 29 розділу V Інструкції №232 передбачає лише обмеження права військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період під час звільнення на отримання речового майна, яке не було отримане під час проходження служби, проте, жодним чином не позбавляє їх права на отримання компенсації за неотримане речове майно, право на яку вони мають у відповідності до Закону №2011-ХІІ.

Таким чином, посилання відповідача на пункт 29 розділу V Інструкції №232, як на підставу для відмови у виплаті позивачу грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно є безпідставним.

Враховуючи вищевказане, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач, який звільнений з військової служби у запас, має право на отримання довідки про вартість речового майна та, відповідно, отримання грошової компенсації вартості такого майна відповідно до положень Порядку №178.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про допущену відповідачем у спірних відносинах протиправну бездіяльність, у зв`язку з чим для поновлення порушених прав позивача є наявними підстави для зобов`язання військової частини НОМЕР_1 оформити довідку про склад і вартість неотриманого ОСОБА_1 речового майна, нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно станом на день його звільнення з військової служби, 01 грудня 2023 року.

З приводу позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 02 грудня 2023 року і до дня набрання законної сили рішенням суду по суті цього спору, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, в якому визначені основні трудові права працівників.

Оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані як правильно зазначено судом першої інстанції.

Таким чином, оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах, зокрема, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, від 20.05.2020 у справі №816/1640/17.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

В даному випадку, позивач у позовній заяві та у заяві про зменшення позовних вимог вказує, що при його звільненні з військової служби та виключенні його зі списків особового складу 01.12.2023, відповідач не провів з ним своєчасний розрахунок, оскільки після звільнення позивача з військової служби у запас виплати розрахунку при звільненні тривали наступним чином 25.12.2023 65 143,45 грн, 25.01.2024 190 645,16 грн, 05.02.2024 284 845,06 грн, 24.07.2024 50 838,71 грн, 27.07.2024 23 174,37 грн.

Так, відповідно до витягу з наказу Військової частини НОМЕР_1 від 01.12.2023 №241 позивача, звільненого наказом Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 01.12.2023 №213-РС, з 01.12.2023 виключено зі списків особового складу та вирішено виплатити йому: грошову компенсацію за 25 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік; грошову компенсацію за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік; набавку за вислугу років на військовій службі у розмірі 25% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням за період з 01.11. по 01.12.2023; одноразову грошову допомогу по звільненню за 21 календарний місяць у розмірі 4% грошового забезпечення.

З довідки Військової частини НОМЕР_1 від 21.03.2024 №691/ВихЗВГ/54 слідує, що ОСОБА_1 на картковий рахунок зараховано:

- 25.12.2023 додаткову винагороду з розрахунку 20 100 грн за період з 23.08.2023 по 30.11.2023 в розмірі 65 143,45 грн;

- 25.01.2024 додаткову винагороду з розрахунку 100 000 грн за період з 03.08.2023 по 06.10.2023 в розмірі 190 645,16 грн;

- 05.02.2024 перерахунок додаткової винагороди згідно з рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.05.2023 по справі №160/4351/23 в розмірі 284 845,06 грн.

Відповідно до банківської виписки по рахунку позивача, останній також отримав від відповідача:

- 24.07.2024 грошові кошти у розмірі - 50 838,71 грн з призначенням платежу «заробітна плата та аванс»;

- 27.07.2024 грошові кошти у розмірі - 23 174,37 грн з призначенням платежу «остаточний розрахунок при звільненні».

У той же час, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з настанням вказаної обставини (проведенням фактичного розрахунку) пов`язаний початок відліку шестимісячного строку, за який роботодавець має сплатити середній заробіток у разі порушення свого обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні.

В даному випадку, отримана позивачем 27.07.2024 виплата не свідчить про здійснення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні позивача в межах спірних правовідносин, оскільки за рішенням суду у цій справі позивачу має бути виплачена додаткова винагорода, передбачена абзацом 25 пункту 2 Розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом оборони України від 07 червня 2018 року №260, з розрахунку 20 100,00 грн за період з 01 червня 2023 року по 22 серпня 2023 року. Відповідно саме від дня проведення відповідачем такої виплати позивачу на виконання рішення суду у цій справі почнеться відлік шестимісячного строку, за який має бути розрахований середній заробіток згідно з положеннями ст. 117 КЗпП України.

Наведені обставини свідчать про передчасність позовних вимог у цій частині та, як наслідок, відсутність підстав для їх задоволення, оскільки, з урахуванням положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України, середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні розраховується не більш як за шість місяців по день фактичного розрахунку, який в межах спірних правовідносин з позивачем ще не проведено у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат і стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн суд апеляційної інстанції зазначає таке.

За правилами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Порядок компенсації витрат на професійну правничу допомогу визначений у статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 цього Закону видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону визначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Верховним Судом в постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 зазначено, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

В даному випадку матеріали справи містять такі документи, якими позивач обґрунтовує понесені ним витрати на правничу допомогу:

договір на надання правової допомоги від 22.04.2024, укладений між позивачем (клієнт) та Адвокатським бюро Наталі Соколової в особі керуючого Соколової Н.І., яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №001006 від 28.02.2014;

розрахунок витрат від 01.07.2024 на правову допомогу за договором про надання правової допомоги від 22.04.2024;

квитанція до платіжної інструкції №45454748 від 07.06.2024, відповідно до якої позивачем сплачено 10 000 грн за договором про надання правової допомоги від 22.04.2024.

Відповідно до договору від 22.04.2024 адвокат взяв на себе зобов`язання надавати позивачу, як клієнту, правову допомогу, суть якої визначена в п.1.1 цього договору.

Пунктом 4.1 вказаного договору узгоджено, що на визначення розміру гонорару адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначенні обґрунтованого розміру гонорару.

Відповідно до розрахунку витрат від 01.07.2024 на правову допомогу за договором про надання правової допомоги від 22.04.2024 адвокатом надано таку правову допомогу як: вивчення і аналіз матеріалів спору клієнта (2,5 години); складання і направлення запиту про видачу документів в інтересах клієнта до Військової частини НОМЕР_1 (1,5 години); складання і подання в інтересах клієнта до Запорізького окружного адміністративного суду позовної заяви від 01 липня 2024 року до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії (12,5 годин).

Вирішуючи питання розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою, суд першої інстанції дослідив означені вище документи, встановив, що витрати на професійну правову допомогу в цій справі позивачем та його представником оцінено в розмірі 10 000 грн.

Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, що понесені позивачем витрати на правову допомогу адвоката є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом, витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт). Обґрунтованим розміром витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню, є 2000,00 грн за складання та подання позовної заяви.

Крім того, суд першої інстанції при визначенні розміру витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню, враховував те, що заявлені позивачем позовні вимоги судом здебільшого не задоволені за результатами розгляду цієї справи.

Суд апеляційної інстанції перевіряючи обґрунтованість визначеного судом першої інстанції розміру витрат на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, враховує такі обставини:

під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції відповідач не наводив доводів щодо незгоди з розміром витрат на правничу допомогу, заявлених позивачем до відшкодування (такі доводи відповідачем наведено лише в апеляційній скарзі);

суд першої інстанції зменшуючи розмір витрат на правову допомогу посилався на обставини часткового задоволення позовних вимог, які здебільшого не задоволені, проте за результатами апеляційного перегляду справи суд дійшов висновку, що з п`яти позовних вимог задоволенню підлягають чотири, дві з яких повністю та дві частково, і лише одна позовна вимога не підлягає задоволенню у повному обсязі;

виходячи з предмету спору у цій справі, обсягу доказів, які були зібрані та проаналізовані представником позивача, обсягу нормативно-правових актів, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, складання адвокатом в межах цієї адміністративної справи документів потребувало значного часу.

Відтак, беручи до уваги наведені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що враховуючи категорію цієї справи, обсяг та характер наданих адвокатом послуг, кількість витраченого адвокатом часу, застосованого законодавства та доказів, на які посилався представник позивача, а також з урахуванням дотримання вимог співмірності та обґрунтованості розміру витрат на оплату послуг адвоката, стягненню на користь позивача підлягає сума 5000 грн, тому відповідно до ст. 317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розподілу судових витрат.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що у договорі про надання правової допомоги та у розрахунку витрат на правову допомогу відсутні будь-які посилання на справу №280/6106/24, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в даному випадку наявні у справі докази свідчать, що позивачу в межах означеного вище договору надано правову допомогу з питань, пов`язаних з врегулюванням відносин по захисту його прав і законних інтересів у справі про визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 протиправною і зобов`язання останньої вчинити певні дії. Крім того, договір та розрахунок складені до моменту подання позовної заяви, а номер даній справі присвоєно після реєстрації позовної заяви в суді відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 01.07.2024.

За таких обставин відсутність зазначення в договорі від 22.04.2024 та/або розрахунку витрат на правову допомогу від 01.07.2024 конкретної судової справи не змінює суті наданих позивачу послуг як таких, що пов`язані із цією справою, і не суперечить вимогам ст.134 КАС України.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди у відповідності до абзацу 25 пункту 2 Розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року, з розрахунку 20 100,00 грн за період з 01 червня 2023 року по 22 серпня 2023 року та в частині оформлення довідки про склад і вартість неотриманого позивачем речового майна та щодо невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно позивачу при його звільненні з військової служби, не повно дослідив обставини, які мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до положень ст. 317 КАС України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняття нового рішення про задоволення таких позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі №280/6106/24 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у відповідності до абзацу 25 пункту 2 Розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року, з розрахунку 20 100,00 грн за період з 01 червня 2023 року по 22 серпня 2023 року, а також в частині оформлення довідки про склад і вартість неотриманого ОСОБА_1 речового майна та щодо невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 при його звільненні з військової служби, ухвалити нове рішення в цій частині.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у відповідності до абзацу 25 пункту 2 Розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року, з розрахунку 20 100,00 грн за період з 01 червня 2023 року по 22 серпня 2023 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у відповідності до абзацу 25 пункту 2 Розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року, з розрахунку 20 100,00 грн за період з 01 червня 2023 року по 22 серпня 2023 року.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не оформлення довідки про склад і вартість неотриманого ОСОБА_1 речового майна та щодо невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 при його звільненні з військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 оформити довідку про склад і вартість неотриманого ОСОБА_1 речового майна, нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно станом на день його звільнення з військової служби, 01 грудня 2023 року.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 гривень.

В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі №280/6106/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко