Справа № 200/7770/24
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2025-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2025 року Справа№200/7770/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Бабіча С.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), відповідно до якої просить:

- визнати протиправним рішення Військової частини НОМЕР_1 , оформлене у вигляді листа від 15.10.2024 року за вих. № 692/13293, яким ОСОБА_1 відмовлено у звільненні з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції станом на 04.05.2024 року, чинній до 18.05.2024 року) як військовослужбовця, що проходить військову службу за контрактом під час мобілізації та дії воєнного стану, за сімейними обставинами, з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби згідно з його рапортом від 09.05.2024 року на підставі положень абзацу 4 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції станом на 04.05.2024 року, чинній до 18.05.2024 року) як військовослужбовця, що проходить військову службу за контрактом під час мобілізації та дії воєнного стану, за сімейними обставинами, з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.

В обґрунтування позову позивач вказує, що з 28.12.2020 року він проходить військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 .

09.05.2024 року позивач звернувся до свого безпосереднього командира - командира розвідувальної роти Військової частини НОМЕР_1 , з рапортом про його звільнення з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції, чинній до 18.05.2024 року) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.

Через неналежний розгляд відповідачем вищевказаного рапорту позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з відповідним позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03.07.2024 року у справі № 200/3059/24, яке набрало законної сили 02.10.2024 року, даний позов було задоволено частково і, зокрема, зобов`язано відповідача розглянути рапорт позивача від 09.05.2024 року про звільнення з військової служби та прийняти вмотивоване рішення за результатами його розгляду в установленому законом порядку та строк.

На виконання рішення суду у справі № 200/3059/24 відповідачем було надано позивачу письмову відповідь на його рапорт від 09.05.2024 року, у формі листа від 15.10.2024 року за № 692/13293, яким позивачу було відмовлено у звільненні з військової служби у запас на вказаній у рапорті від 09.05.2024 року підставі, оскільки поданий ним із рапортом висновок ЛКК не є належним підтверджуючим документом для звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації за підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Позивач із цим рішенням відповідача, оформленим у вигляді листа від 15.10.2024 року за № 692/13293, не погоджується і вважає його протиправним.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд повністю відмовити у задоволенні позову.

Так, посилаючись, серед іншого, на положення постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 року № 413, відповідач у відзиві вказує, що у даному разі для підтвердження необхідності стороннього догляду за матір`ю позивач мав надати саме висновок МСЕК, а поданий разом із рапортом висновок ЛКК від 18.04.2024 року № 354/8 (який складений за формою, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 року № 407, а не за формою, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 року № 667) не є належним підтверджуючим документом для звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації за підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що позивачем не додано до позовної заяви належних і допустимих доказів щодо наявності у нього достатніх навичок для догляду за особою на непрофесійній основі та щодо проходження позивачем підготовки і складання іспиту з основ догляду за правилами, встановленими чинним законодавством. При цьому відповідач вказує на недопустимість наданого позивачем висновку ЛКК від 18.04.2024 року № 355/9 стосовно можливості позивача за станом здоров`я постійно надавати соціальні послуги, оскільки останній 18.04.2024 року перебував на військовій службі та фізично не мав можливості проходити будь-які комісії, у тому числі цивільні.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11.11.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 200/7770/24 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Частиною 5 статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних у суду матеріалів та прийняти дане рішення у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно встановивши всі її обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Позивач у справі, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_2 (дата видачі - 03.03.2023 року, дійсний до 03.03.2033 року), РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого 24.01.2024 року, позивач є учасником бойових дій та має право на пільги, що встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Як видно зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 24.05.1997 року, матір`ю позивача є ОСОБА_2 , батьком - ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 від 23.09.2011 року прізвищем ОСОБА_2 після реєстрації шлюбу є " ОСОБА_4 ".

Згідно з висновком ЛКК від 18.04.2024 року № 354/8, складеним за формою № 080-4/о, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 року № 407, ОСОБА_5 не може самостійно пересуватися і самообслуговуватися та потребує постійно стороннього догляду (діагноз: реактивний поліартрит (урогенітальна інфекція-уреаплазма), непреривно рецидивуючий перебіг, 3 стадія, з ураженням дрібних суглобів кистей, стоп, ліктьових суглобів, колінних, гомілковостопних, рентгенологічно 3 ст. в усіх перелікованих суглобах; двобічний вторинний коксартроз тазостегнових суглобів, рентгенологічно 3 ст., ФН 2 ст.; токсична енцефалополінейропатія з помірним парапарезом; порушення функції опори та пересування), рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 28.12.2020 року № 378 позивач був зарахований до списків особового складу цієї частини та на всі види забезпечення.

09.05.2024 року позивач звернувся до свого безпосереднього командира - командира розвідувальної роти Військової частини НОМЕР_1 , з рапортом про його звільнення з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції, чинній до 18.05.2024 року) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, до якого, серед іншого, додав висновок ЛКК від 18.04.2024 року № 354/8.

Через неналежний розгляд відповідачем вищевказаного рапорту позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з відповідним позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03.07.2024 року у справі № 200/3059/24 даний позов було задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду рапорту позивача від 09.05.2024 року про його звільнення з військової служби, зобов`язано відповідача розглянути рапорт позивача від 09.05.2024 року про звільнення з військової служби і прийняти вмотивоване рішення за результатами його розгляду в установленому законом порядку та строк.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 02.10.2024 року вказане рішення суду було залишено без змін.

На виконання рішення суду у справі № 200/3059/24 відповідачем було надано позивачу письмову відповідь на його рапорт від 09.05.2024 року, у формі листа від 15.10.2024 року за № 692/13293, яким позивачу було відмовлено у звільненні з військової служби у запас на зазначених у рапорті про звільнення від 09.05.2024 року підставах, оскільки поданий ним разом із цим рапортом висновок ЛКК не є належним підтверджуючим документом для звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації за підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) визначено, що військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я та віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з положеннями частиною 4 статті 2 Закону № 2232-XII установлено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року "Про ведення воєнного стану в Україні" (затверджений Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 року) у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб.

Надалі Указами Президента України, затвердженими відповідними Законами України, воєнний стан в Україні неодноразово продовжувався і триває на сьогодні.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено про проведення загальної мобілізації.

Частиною 6 статті 2 Закону № 2232-XII передбачено види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки та закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби встановлені статтею 26 Закону № 2232-XII та залежать від виду військової служби.

Так, відповідно до абзацу 4 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII (в редакції станом на момент виникнення спірних у цій справі правовідносин, тобто на 09.05.2024 року - дата подання рапорту позивачем) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Суд зауважує, що редакція норми абзацу 4 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII на момент виникнення спірних правовідносин (на відміну від редакції, яка діяла з 18.05.2024 року) не передбачала жодних додаткових умов для отримання права на звільнення з військової служби за сімейними обставинами, крім наявності хворої дружини (чоловіка), дитини, своїх чи дружини (чоловіка) батьків, які потребують постійного догляду, що повинно бути підтверджено відповідним медичним висновком МСЕК або ЛКК.

Як установлено судом, за висновком ЛКК від 18.04.2024 року № 354/8 (форма № 080-4/о), мати позивача, ОСОБА_6 , не може самостійно пересуватися і самообслуговуватися та потребує постійно стороннього догляду.

Спірним у цій справі є питання щодо допустимості висновку ЛКК на підтвердження необхідності здійснення позивачем постійного догляду за своєю матір`ю та можливості його звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

Згідно з пунктом 3 Порядку ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України "Деякі питання ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я" від 18.09.2020 року № 2136, термін "медичний висновок" визначено як електронний документ, що формується на підставі медичних записів в системі та містить висновок лікаря про тимчасову або постійну втрату працездатності, придатність до певних видів діяльності, про стан здоров`я пацієнта або щодо інших питань, визначених законодавством.

У пункті 3 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, що сталися з поліцейськими, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України № 705 від 05.10.2020 року, термін "медичний висновок" вжито у значенні висновку у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння)) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого поліцейського.

За змістом пункту 3 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 року № 337, термін "медичний висновок" визначено як висновок у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) і висновок у формі рішення лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я (у разі хронічного професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого про встановлення зв`язку погіршення стану здоров`я працівника з впливом на нього важкості та напруженості трудового процесу, небезпечних, шкідливих виробничих факторів, психоемоційних причин або протипоказань за станом здоров`я виконувати роботу.

Відтак, медичний висновок - це документ, який містить відомості про стан здоров`я особи та видається з питань, пов`язаних із таким станом здоров`я.

Суб`єктами формування та видачі медичного висновку, зокрема, є лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.

На момент виникнення спірних у цій справі правовідносин процедура проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначалася Положенням про медико-соціальну експертизу (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317 (далі - Положення № 1317), втратило чинність з 01.01.2025 року).

Відповідно до пунктів 19, 24 Положення № 1317 комісія (МСЕК) проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акту огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою. Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акту огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акту огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги. Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.

Наведене свідчить про те, що лікар, лікарсько-консультативна комісія та лікарсько-експертна комісія формують медичний висновок, тоді як медико-соціальні експертні комісії - довідку, акт огляду (витяг з акту огляду).

З приводу повноважень ЛКК і МСЕК на видачу медичного висновку про необхідність здійснення постійного догляду суд зазначає про таке.

Відповідно до пункту 3 Положення № 1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 року № 337 "Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві", висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або територіального органу Пенсійного фонду України, суду чи прокуратури.

Згідно з пунктом 4 Положення № 1317 установлено, що медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Відповідно до підпункту 1 пункту 11 Положення № 1317 передбачено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають: ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину та час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків; потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв; потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування; ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування; причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого; медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.

У наведеному переліку прав та обов`язків МСЕК відсутнє поняття "постійний догляд", що може бути визначений для осіб, яким інвалідність не встановлена, а вказано лише право визначати необхідність стороннього нагляду, догляду.

Поняття "сторонній догляд" не є тотожним поняттю "постійний догляд", адже перше вказує на те, ким надається догляд, а друге - коли надається такий догляд. При цьому "постійний догляд" - це безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження - постійно.

Відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, який був затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 року № 189 (в редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 року № 1066) (далі - Порядок № 189), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункт 1 розділу III).

Згідно з пунктом 3 розділу ІІІ Порядку № 189 до основних завдань ЛКК належать, зокрема: видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).

Пунктом 4 розділу ІV Порядку № 189 передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи: форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці, відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 року № 337 "Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві"; висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 року № 407 "Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я" затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-2/о "Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі".

Згідно з пунктами 3 та 4 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі форми первинної облікової документації № 027/о "Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого", затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 року № 110.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 року № 407 "Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я" затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о "Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі".

Згідно з пунктами 2 та 3 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі заповненої лікарем загальної практики-сімейної медицини форми первинної облікової документації № 025/о "Медична карта амбулаторного хворого № ____", затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 року № 110.

Також повноваження ЛКК визначені в наказі Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 року № 667 "Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання".

Зокрема, у затвердженій вказаним наказом Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (пункт 1). Висновок ЛКК надається особі, що звернулася із заявою, згідно з формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667, за підписами членів ЛКК, завіреними печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК (пункт 8).

Повертаючись до підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII, суд зазначає про недосконалість та неузгодженість термінів у нормативно-правових актах стосовно питання, яким документом підтверджується необхідність здійснення постійного догляду та який орган має право видавати цей документ.

Аналізуючи повноваження МСЕК, передбачені Положенням № 1317, є підстави для висновку, що вона визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності.

Водночас, щодо осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування та потребують постійно стороннього догляду, то на переконання суду, такі повноваження віднесені до ЛКК закладу охорони здоров`я, які мають право приймати, зокрема: висновок або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку; висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-4/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціального послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-2/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу за формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 року № 667.

Аналогічні за змістом правові позиції були викладені у постанові Верховного Суду від 13.06.2024 року у справі № 520/21316/23.

З огляду на викладене, судом не приймаються до уваги доводи відповідача про те, що позивачем для підтвердження необхідності стороннього догляду за матір`ю мав бути наданий лише висновок МСЕК (а не висновок ЛКК), а також щодо того, що наданий позивачем висновок ЛКК від 18.04.2024 року № 354/8 складений за формою, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 року № 407, а не за формою, яка була затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 року № 667.

Щодо поширення чи непоширення дії норм постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 року № 413 "Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу" на відносини, які стосуються звільнення військовослужбовця з військової служби за підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII, суд зазначає про таке.

12.06.2013 року Кабінетом Міністрів України було ухвалено постанову № 413 (далі - Постанова КМУ № 413), якою затвердив Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу (далі - Перелік № 413).

Згідно з Переліком № 413 військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Отже, щодо підстави звільнення з військової служби через такі сімейні обставини та інші поважні причини, як необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), даною Постановою КМУ № 413 визначено, в яких випадках такі обставини підтверджуються висновком медико-соціальної експертної комісії (щодо осіб віком понад 18 років), а в яких висновком лікарсько-консультативної комісії (щодо осіб до 18 років).

Суд зазначає, що на момент прийняття Постанови КМУ № 413 норми статті 26 Закону № 2232-ХІІ не містили переліку сімейних обставин, що можуть бути підставою для звільнення, а містила лише посилання на відповідну постанову Кабінету Міністрів України.

Так, відповідно до частини 6 статті 26 Закону № 2232-ХІІ (у редакції, чинній на час прийняття Постанови КМУ № 413) було визначено: "Контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби: д) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких (150-94-п, 413-2013-п) встановлено Кабінетом Міністрів України".

Водночас, станом на момент виникнення спірних у даній справі правовідносин норми статті 26 Закону № 2232-ХІІ уже містили виключний перелік сімейних обставин, за якими можливе звільнення військовослужбовця зі служби.

Так, під час дії воєнного стану положення пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII були доповнені підпунктом "г" згідно із Законом України від 01.04.2022 року № 2169-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян", відповідно до якого військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка).

Підпункт "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою - або висновок МСЕК, або висновок ЛКК закладу охорони здоров`я. Повноваження таких органів залежно від суб`єкта, якому надається відповідний висновок, вже не розмежовано.

Згідно з пунктом 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян" від 01.04.2022 року № 2169-IX зобов`язано Кабінет Міністрів України протягом одного місяця з дня набрання чинності цим Законом: узгодити свої нормативно-правові акти з положеннями Закону та забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів відповідно до цього Закону.

Разом із тим, станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин Кабінет Міністрів України не виконав обов`язку щодо узгодження положень Постанови КМУ № 413 із новою редакцією Закону № 2232-ХІІ.

Суд зауважує, що норми Закону № 2232-XII мають вищу юридичну силу в застосуванні до спірних правовідносин, на відміну від Постанови КМУ № 413.

Отже, враховуючи вищенаведене, до спірних у даній справі правовідносин положення Постанови КМУ № 413 не застосовуються. Це підтверджується і тим, що у подальшому набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 21.05.2024 року № 582, якою військовослужбовців виключено з Постанови КМУ № 413.

Аналогічна правова позиція була також висловлена Верховним Судом у постанові від 13.06.2024 року у справі № 520/21316/23.

Судом було встановлено, що для підтвердження необхідності стороннього догляду за матір`ю позивачем до рапорту від 09.05.2024 року було додано, серед іншого, висновок ЛКК від 18.04.2024 року № 354/8 (форма № 080-4/о), відповідно до якого його мати, ОСОБА_6 , не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребує постійно стороннього догляду, рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.

Вказаний висновок ЛКК досліджений судом, відповідає встановленій формі № 080-4/о, містить усі необхідні реквізити та відомості, притаманні даній формі медичного висновку.

Таким чином, зазначений вище висновок ЛКК є належним доказом на підтвердження наявності у позивача підстав для звільнення з військової служби відповідно до абзацу 4 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII та мав бути врахований під час розгляду його рапорту від 09.05.2024 року відповідачем.

Стосовно доводів відповідача про відсутність належних та допустимих доказів щодо наявності у позивача достатніх навичок для догляду за особою на непрофесійній основі, проходження позивачем підготовки і складання іспиту з основ такого догляду (у тому числі з посиланням на недопустимість висновку ЛКК від 18.04.2024 року № 355/9) суд зазначає, що висновок ЛКК від 18.04.2024 року № 354/8 містить рекомендації щодо догляду саме на непрофесійній основі від фізичної особи, що саме по собі усуває необхідність у наявності у позивача певних навичок для догляду, проходження підготовки чи складання іспиту.

При цьому факт проживання разом із матір`ю позивача інших членів сім`ї (її чоловіка) у даному випадку, з огляду на чинну на момент виникнення спірних правовідносин редакцію норми підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII, не позбавляє позивача права на звільнення з військової служби на підставі вказаної норми у разі необхідності здійснення постійного догляду за своєю матір`ю, за умови підтвердження цього відповідним медичним висновком МСЕК або ЛКК закладу охорони здоров`я.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про те, що відповідач протиправно відмовив позивачу у звільненні військової служби на підставі абзацу 4 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII (у редакції станом на 04.05.2024 року, чинній до 18.05.2024 року) як військовослужбовця, що проходить військову службу за контрактом під час мобілізації та дії воєнного стану, за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, яка за висновком ЛКК закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.

Вирішуючи питання щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби згідно з рапортом від 09.05.2024 року на підставі положень абзацу 4 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII, приймаючи до уваги дискреційність повноважень відповідача у питаннях про звільнення військовослужбовців з військової служби, суд у даному випадку виходить із наступного.

На законодавчому рівні відсутнє поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє, проте, у судовій практиці сформовано позицію щодо цього поняття, відповідно до якого під дискреційними повноваженнями слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними у разі, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Тобто, за настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що цей вибір здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Підстави та умови звільнення військовослужбовця з військової служби передбачені у законі. Якщо ці підстави та умови дотримані, відповідний орган повинен прийняти рішення про звільнення військовослужбовця з військової служби. За законом у такого органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Як установлено судом у справі, що розглядається, позивачем було подано рапорт від 09.05.2024 року про звільнення з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII, до якого було додано документи на підтвердження вказаних у рапорті обставин, що мали бути враховані відповідачем при розгляді рапорту.

При цьому суд зауважує, що даний рапорт не був розглянутий відповідачем у визначені законом порядку та строки, що мало наслідком звернення позивача до суду з відповідним позовом (справа № 200/3059/24), а у подальшому - повторне звернення до суду з позовом у зв`язку з письмовою відмовою відповідача у задоволенні рапорту позивача та у звільненні з військової служби на підставі поданого рапорту (лист від 15.10.2024 року № 692/13293).

Разом із тим, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що для звільнення з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII позивачем були дотримані усі необхідні вимоги, а у відповідача був лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки - прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби на підставі вказаної норми.

Відповідно до положень пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною 2 статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина та інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 4 статті 245 КАС України установлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в даній Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

З огляду на викладене, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Таким чином, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову, витрат по сплаті судового збору ним понесено не було, отже, відшкодуванню вони не підлягають.

Водночас, у позовній заяві позивач вказує, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, які понесені та підлягають понесенню у зв`язку з розглядом даної справи судом, складає 7500,00 грн, і просить суд стягнути з відповідача дані судові витрати.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії договору про надання професійної правової допомоги б/н від 13.05.2024 року, акта наданих послуг б/н від 22.10.2024 року до вказаного договору на суму 5000,00 грн та квитанції до прибуткового касового ордера б/н від 22.10.2024 року на суму 5000,00 грн.

Відповідно до частини 1 та пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До пов`язаних із розглядом справи витрат належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову і (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Судом установлено, що позивачем був укладений договір про надання професійної правової допомоги б/н від 13.05.2024 року з адвокатом Берзінем Сергієм Людвиговичем.

Відповідно до ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АН № 1550558 від 06.11.2024 року, який виданий адвокатом Берзінем Сергієм Людвиговичем на підставі договору б/н від 13.05.2024 року, правничу допомогу позивачеві повинен надавати адвокат Берзінь Сергій Людвигович (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 31.10.2018 року № 5227), який і є представником позивача у цій справі.

За пунктом 4.1. договору б/н від 13.05.2024 року ціна правової допомоги складається безпосередньо з плати за надані послуги професійної правничої допомоги адвоката (винагороди, гонорару), фактичних витрат, пов`язаних з їх наданням (судовий збір, поштові витрати, проїзд транспортом, проживання у готелі, канцелярські витрати, тощо), а також гонорару успіху за досягнутий результат, визначений пунктами 4.4.-4.5. договору.

Згідно з пунктами 4.4.-4.5. цього договору розмір гонорару успіху в разі досягнення адвокатом результату у вигляді судового рішення, яким зобов`язано військову частину, в якій проходить військову службу клієнт, звільнити на підставі рапорту (або повторно розглянути його) за сімейними обставинами, а саме - у зв`язку з наявністю матері, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, встановлюється у розмірі 5000,00 грн. Виплата гонорару успіху залежить від досягнення адвокатом того результату, який визначений клієнтом у цьому договорі або в окремій угоді.

Відповідно до пункту 4.3. зазначеного договору сплата за надані послуги професійної правничої допомоги адвоката та фактичні витрати, здійснені адвокатом для виконання таких послуг, здійснюється по факту надання відповідної послуги (комплексу або пакета послуг): до її надання (аванс) або негайно після надання (протягом 24 годин (одна доба)). Клієнт сплачує адвокату гонорар успіху протягом 10 (десяти) днів від настання кожної окремої обставини, передбаченої пунктами 4.4.-4.5. цього договору.

Згідно з актом наданих послуг б/н від 22.10.2024 року до вказаного вище договору загальна вартість наданих послуг складає 5000,00 грн (складання і подання позовної заяви про визнання протиправним рішення Військової частини НОМЕР_1 і зобов`язання вчинити певні дії в інтересах ОСОБА_1 до окружного адміністративного суду, а також супровід справи, із розрахунку: 1000,00 грн за 1 годину, всього - 5 годин).

На підтвердження факту понесення (сплати) витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано квитанцію б/н від 22.10.2024 року на суму 5000,00 грн.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частин 6 та 7 статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на ту сторону, яка заявляє клопотання з приводу зменшення витрат на оплату правничої (правової) допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, вирішуючи питання, що стосується розміру витрат на правничу допомогу, суд виходить із критеріїв реальності адвокатських витрат, їх розумності та співмірності.

У додатковій постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, серед іншого, на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічна за своїм змістом позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 17.08.2022 року у справі № 580/3324/19.

Крім того, у додатковій постанові від 08.03.2023 року у справі № 873/52/22 Верховним Судом було зазначено, зокрема, про те що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ (рішення від 26.02.2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 року у справі "Гімайдуліна та інші проти України", від 12.10.2006 року у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 року у справі "Меріт проти України") заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

У пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі "Lavents v. Latvia" (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Суд враховує, що адміністративна справа № 200/7770/24 віднесена до справ незначної складності, щодо якої, станом на дату звернення позивача до суду, було сформовано сталу судову практику, а також те, що обсяг обставин, які є предметом доказування у справі, та доказів, якими підтверджуються ці обставини, не є надто значним.

При цьому суд також враховує те, що справа № 200/7770/24 розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін.

З огляду на критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що заявлена до відшкодування сума понесених і очікуваних витрат у розмірі 7500,00 грн є завищеною і неспівмірною зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, у зв`язку з чим підлягає зменшенню до 4000,00 грн.

Керуючись Конституцією України, Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", Указами Президента України "Про ведення воєнного стану в Україні" та "Про загальну мобілізацію", постановою Кабінету Міністрів України "Питання медико-соціальної експертизи", наказами Міністерства охорони здоров`я України "Про затвердження Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності" та "Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я", а також Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним рішення Військової частини НОМЕР_1 , оформлене у вигляді листа від 15.10.2024 року за вих. № 692/13293, яким ОСОБА_1 відмовлено у звільненні з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції станом на 04.05.2024 року, чинній до 18.05.2024 року) як військовослужбовця, що проходить військову службу за контрактом під час мобілізації та дії воєнного стану, за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) з військової служби згідно з його рапортом від 09.05.2024 року на підставі положень абзацу 4 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції станом на 04.05.2024 року, чинній до 18.05.2024 року) як військовослужбовця, що проходить військову службу за контрактом під час мобілізації та дії воєнного стану, за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок.

Повне судове рішення складене 10 лютого 2025 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.І. Бабіч