Справа № 640/21510/22
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2025-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Ганечко О.М.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина російської федерації ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року у справі за адміністративним позовом громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Громадянин російської федерації ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області № 60 від 14.09.2022;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №33-22 від 03.11.2022 про відхилення скарги на рішення УДМС України в Хмельницькій області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області прийняти до розгляду заяву позивача, громадянина Російської Федерації, про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та розглянути заяву відповідно до вимог чинного законодавства.

Позов обґрунтовано безпідставністю оскаржуваних рішень з огляду на його дійсну належність до категорії осіб, які не можуть повернутись в країну походження, оскільки можуть зазнавати там неправомірного переслідування.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що cудом першої інстанції не досліджено той факт, що останніми роками відбулось суттєве погіршення становища представників Свідків Єгови в Російській Федерації, а утиск та переслідування вірян значно посилилось.

На думку апелянта, актуальна інформація по країні походження з мережі Інтернет свідчить про наявність очевидної загрози для Свідків Єгови у разі перебування їх в Російській федерації.

Оскільки шукач притулку не повинен доводити переконливі причини щодо наявності побоювань стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності, відтак наявні підстави для задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу Державною міграційною службою України зазначено про те, що у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, ная ких грунтується його заява. Оскільки позивач подав фактично ту ж саму заяву-анкету з тих самих підстав, з яких йому було відмовлено у наданні захисту вперше, тому позовні вимоги є необгрунтованими.

У відзиві на апеляційну скаргу Управлінням Державної міграційної служби в Хмельницькій області звернуто увагу на те, що позивач не обгрунтував ні особистих побоювань, ні зміну обставин, ні підстав для подання повторної заяви-анкети для отримання міжнародних захисту у зв`язку зі зміною обставин в країні, що переслідується, що вказує про безпідставність даних позовних вимог.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин Російської федерації, прибув на територію України 01.07.2020 легально, авіасполученням з Іспанії.

16 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до УДМС у Хмельницькій області.

За результатом розгляду цієї заяви міграційною службою було прийнято рішення від 06.11.2020 № 418-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської федерації ОСОБА_1 . Заявник скористався правом оскаржити вказане рішення ДМС в установленому законодавством порядку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.01.2022 у справі №640/33587/20 за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до ДМС про визнання протиправним та скасування рішення, відмовлено повністю.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.07.2022 у справі №640/33587/20 апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.01.2022 року - без змін.

Ухвалою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.08.2022 у справі №640/33587/20 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою громадянина російської федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.01.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.07.2022.

14 вересня 2022 року громадянин російської федерації ОСОБА_1 вдруге звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до УДМС у Хмельницькій області.

Для підтвердження своєї особи надав паспорт громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_1 (орган видачі МВД 56003, дата видачі 28.03.2018, термін дії до 28.03.2028).

За результатами перевірки заяви позивача, наказом УДМС у Хмельницькій області від 14.09.2022 №60 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що йому раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не змінились.

22 вересня 2022 року до Державної міграційної служби надійшла скарга ОСОБА_1 на відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якої ДМС прийнято рішення від 03.11.2022 №33-22 про відхилення скарги ОСОБА_1 на наказ УДМС у Хмельницькій області від 14.09.2022 №60 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з таким рішенням та вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Державною міграційною службою України було прийняте законне та обґрунтоване рішення від 03.11.2022 №3 3-22 про відхилення скарги громадянина російської федерації ОСОБА_1 від 16.09.2022 на наказ УДМС у Хмельницькій області від 14.09.2022 №60 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому підстави для задоволення позовних вимог - відсутні.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 частини першої ст.1 наведеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з приписами частини другої статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 7 Закону №3671-VI визначено вимоги до оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону №3671-VI).

Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Даною статтею встановлено, що працівником органу міграційної служби проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником; орган міграційної служби спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону; у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається й такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України; орган міграційної служби направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; документи, отримані або підготовлені органом міграційної служби під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника; після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особова справа заявника разом з письмовим висновком органу міграційної служби, який розглядав заяву, надсилається до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до частини третьої статті 10 вказаного Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

У силу вимог частини п`ятої вказаної статті за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону №3671-VI).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками. які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Як свідчать матеріали справи, наказом УДМС у Хмельницькій області від 14.09.2022 №60 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що йому раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не змінились.

22 вересня 2022 року до Державної міграційної служби надійшла скарга ОСОБА_1 на відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якої ДМС прийнято рішення від 03.11.2022 №33-22 про відхилення скарги ОСОБА_1 , поданої на наказ УДМС у Хмельницькій області від 14.09.2022 №60 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугував той факт, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI не змінились. Причини загрози переслідування та побоювання, через які позивач покинув країну своєї громадянської належності, зазначені в заяві від 14.09.2022 є індентичними причинам, зазначеним в заяві від 16.07.2020, за результатами розгляду яких ДМС прийнято відповідне рішення. Нових обставин щодо обгрунтованих побоювань стати жертовою переслідувань позивач не повідомив.

Колегія суддів звертає увагу на те, що подаючи вперше заяву від 16.07.2020, ОСОБА_1 просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказуючи підставою те, що в квітні 2017 року російська влада визнала організацію Свідки Єгови екстремістською. До заборони він вже зіштовхувався з переслідуванням від влади і стеженням. Так як влада готувалась до заборони заздалегідь, його часто викликали в прокуратуру для того, щоб він давав відомості про членів організації. Затримували, коли проповідував, брали відбитки пальців, фотографували. Позивач стверджує, що 16 травня 2018 року його сім`я піддалась обшуку. Побоюючись за своє життя вони з сім`єю вирішили покинути країну.

Зі слів позивача обшук проводився спільно Слідчим комітетом, Федеральною службою безпеки РФ та поліцією, під час якого були вилучені гроші, релігійна література, чотири мобільні телефони, комп`ютер, планшет тощо, а його самого забрали до відділу поліції. На доказ цього надав ксерокопію документу (поганої якості) «Акт обстеження приміщень, житла, будівель, споруд, ділянок місцевості і транспортних засобів» від 16.08.2018 року на 4 арк. та ксерокопію протоколу допиту від 16.08.2018 року на 3 аркушах.

Також, у заяві від 16.07.2020 ОСОБА_1 повідомив, що під час обшуку «зіштовхнулись з емоційним тиском», водночас його дружина під час додаткової співбесіди від 09.09.2020 повідомила, що «вели себе коректно, не так як в інших, яких били та клали обличчям на підлогу».

В анкеті в п. 4.1 на питання: «Докладно вкажіть причини виїзду з останньої країни постійного проживання», повідомив: «постійні виклики в прокуратуру протягом останніх 10 років», та у пункті 4.5 чи застосовувались до вас адміністративні заходи (затримання, арешт), повідомив про один випадок : «затримання приблизно, точно не пам`ятаю, в 2010 році».

Водночас, під час додаткової співбесіди від 04.09.2020 на питання: «Чи були Ви затримані правоохоронними органами до проведення обшуку 16.05.2018 року під час здійснення Вами проповідницької діяльності? Якщо так коли, ким при яких обставинах? (Опишіть усі випадки)» надав відповідь: «Був випадок, коли мене затримали поліцейські в смт. Грачовка Оренбурзької області, це був травень-червень 2005 або 2006 року, я точно не пам`ятаю. Я заїхав в центр і почав розповсюджувати публікації, мене зупинив співробітник поліції і сказав, що потрібно проїхати у відділок. Там у мене взяли відбитки пальців, допитали, руки були чорні. Тримали більше 3 годин, потім відпустили». На уточнююче питання щодо причини затримання відповів: «Особу було встановлено і мене відпустили». Більше того, на питання: Чи були ще випадки затримання? відповів «Не було».

У свою чергу, відсутність переслідувань не заперечує і сам позивач.

До того ж, під час додаткової співбесіди від 04.09.2020, на конкретизуюче питання: Чи зазнавали Ви переслідувань в РФ? Якщо так від кого і яким чином? відповів «особисто я не встиг, ми зібрались і поїхали, а що було б далі, то напевне було б так - викликали би, відкрили би справу, почались би суди і у в`язницю, як на прикладі інших міст».

Вартий уваги й той факт, що під час перебування 16.05.2018 року в поліцейському відділі м. Бузулук (Межмуниципальный отдел МВД России «Бузулукский»), куди він був доставлений відразу після обшуку його помешкання, позивач під час опитування повідомив поліцію, що він: «не є прибічником, (послідовником) релігійної течії Свідки Єгови і не можу ним бути, тому що дана течія з 2017 року заборонена на території рф.

З огляду на вищевикладене, він заперечив свою належність до Свідків Єгови, відкрито не демонстрував свої релігійні погляди, і скоріш за все не висловлював переконання.

Вказані обставини були встановлені під час розгляду справи № 640/33587/20.

У силу вимог частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Слід також відмітити, що позивач безперешкодно оформив паспорт для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , орган видачі МВД 56003, дата видачі 28 березня 2018 року, та документи для виїзду з країни, номер візи № НОМЕР_2 , на відкриття якої подавав документи у м. Самара.

Також позивач безперешкодно дістався із сім`єю з м. Бузулук (Оренбурзька область) до Москви, пройшов паспортний контроль та вилетів 15 серпня 2018 року літаком із міжнародного аеропорту «Домодедово» Московської області рф до Іспанії, що беззаперечно свідчить про відсутність у заявника проблем на батьківщині, зокрема відкриття кримінального провадження та відсутність впливу на його свободу пересування.

Вказані обставини дають підстави вважати, що позивачем не надано фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім`ї, не надано доказів причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

На даний час, позивач не розшукується компетентними органами рф для притягнення до кримінальної відповідальності та не був засуджений за вчинення злочину.

Після проведення 16.05.2018 обшуку та допиту зі слів позивача він продовжив свою проповідницьку діяльність, до правоохоронних органів більше жодного разу не викликався.

Також, під час розгляду справи № 640/33587/20 судами було досліджено, що родичі позивача - рідні брат та сестра (є Свідком Єгови ) на даний час проживають в м. Бузулук та Бузулуцькому районі. Він не повідомив про жодні підтверджуючі обставини дискримінації щодо них, вони не піддавались кримінальним переслідування, що вказує на відсутність зацікавленості до заявника та його рідних з боку правоохоронних структур країни громадянської належності.

Вищевказане говорить про те, що виїзд з РФ позивача разом із сім`єю планувався заздалегідь, він не повідомляв про наявність проблем під час оформлення даних документів, що свідчить про відсутність впливу на його свободу пересування.

Згідно з пунктом 5 та 6 Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази мають бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається обов`язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані».

Також, згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно п. 37 Керівництва по процедурам і критеріям визначення статусу біженця фраза «цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань» являється ключовою, тобто при встановленні статусу біженця потрібно дати оцінку клопотання прохача, а не міркування про обставини, що склалися у країні його походження.

Водночас, задокументовані докази переслідувань шукача захисту відсутні, інформація ґрунтується виключно на його твердженнях. Обов`язок надання доказів покладається на особу, яка висловлює ці твердження.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позивач не довів достовірність своїх доводів, на яких ґрунтується його заява.

З інформації, наданої ОСОБА_1 , не вбачається підстав вважати, що він переслідувався в Російській федерації за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, ОСОБА_1 не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України.

З матеріалів справи вбачається, що згідно листа-відповіді Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області від 02.10.2020 №72/2/202/7371 висловлена позиція щодо недоцільності визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 на території України з огляду на те, що він прибув з Іспанії, де проживав з серпня 2018 року по 01.07.2020 та звертався за міжнародним захистом, що підтверджується інформацією про отримання вказаною особою документа на ім`я ОСОБА_1 - ідентифікатор серії NIE Y6815300-T, номер документа №260998 від 21.11.2019.

У зв`язку з тим, що позивачем не доведено наявність небезпеки його життю в Російській федерації та побоювання за своє життя, зазначені обставини не знайшли свого підтвердження, враховуючи, що у разі повернення ОСОБА_1 до країни громадянської належності не будуть мати місце існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а звернення до органів ДМС мало на меті лише легалізацію перебування на території України.

Причини загрози переслідування та побоювання, через які ОСОБА_1 покинув країну громадянської належності, є ідентичними причинам, зазначеним в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 16.07.2020, а саме переслідування заявника через членство у релігійній організації «Свідки Єгови», за результатами розгляду якої ДМС прийнято відповідне рішення. Нових обставин щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань він не повідомив.

На думку колегії суддів, у заяві від 14.09.2022 позивач не навів жодних нових обставин, адже на момент звернення із заявою 16.07.2020, проведення співбесід та оскарження рішення ДМС у суді, позивач вже повідомляв про факти переслідування через релігійні переконання та проведення обшуку у 2018 році.

Відповідно до статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС від 26.06.2013 №2013/32/Еи, з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів, заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду, відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

На основі порівняльного аналізу положень Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і втрати міжнародного захисту» від 26.06.2013 №213/32/Еи та норм національного законодавства у вказаній сфері можна дійти висновку, що «повторна заява» означає подальшу заяву, подану особою, якій відмовлено у наданні захисту на підставі відсутності умов, зазначених у пункті 1 та пункті 13 частини 1 статті 1 Закону, після прийняття остаточного рішення за її попередньою заявою, у зв`язку з виникненням зазначених обставин.

Поняття «нові обставини» може застосовуватись лише за умови, коли заявник, у ході проведення попередньої процедури, не з власної вини був не в змозі обґрунтувати факти, зазначені в пункті 1 та пункті 13 частини першої статті 1 Закону, включаючи процедуру оскарження відповідного рішення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у повторній заяві позивач не навів фактів та аргументів, за яких доцільно проведення повної процедури.

При цьому, під час співбесіди 24.07.2020 ОСОБА_1 повідомив, що його сім`я планувала поїздку в Іспанію з кінця червня 2018 року «через матеріальні міркування, країна Іспанія економічно стабільна» за рекомендацією знайомої ОСОБА_3 , яка була в Іспанії, ми зідзвонились, вона сказала, що тут спокійно, приїжджайте».

Позивач у п.2.4-27 анкети повідомив, що з Москви 15.08.2018 здійснив виїзд до Барселони (Іспанія).

Прибув в Іспанію прямим рейсом Москва-Барселона 16.08.2018 літаком по візі типу «С», отриманої в Генеральному консульстві Іспанії в Москві (Consulado General de Espana enMoscu), номер візи НОМЕР_2 , дійсна з 12.08.2018 по 11.08.2019.

16 серпня 2018 року в поліції Барселони (Іспанія) позивач звернувся за наданням притулку, про що повідомив під час співбесід від 24.07.2020 та 04.09.2020 «Коли прилетіли 16.08.2018 року туди, ми відразу в аеропорту підійшли до поліцейських і повідомили, що шукаємо політичного притулку. Нас посадили в ізолятор, де протримали до ранку, і інші поліцейські з нами почали бесіду десь в 10 ранку. Перевірили наші паспорта, білети, документи усі і дали перекладача по телефону і десь через годину нам дали відповідь, що країна Іспанія вас приймає і буде надавати вам притулок. Нам сказали ідіть в Червоний Хрест дали адресу, нам повідомили, що не має місця, але побачили, що з нами маленька дитина, повідомили чекайте. Потім дали адресу готелю і повідомили, щоб ми туди їхали і заселялися. Пробули 3 дні і З ночі і нас поселили через Червоний Хрест, в хостел, де ми прожили до 02.01.2019. 16 серпня 2018 року в аеропорту і в Червоному Хресті ми показували на телефоні за допомогою Google-перекладача, що ми являємось Свідками Єгови і шукаємо політичного притулку. Працівники самі заповнювали документи (заяву), у них так розвинута система в країні, ми особисто нічого не заповнювали».

Надалі, поліцією Іспанії з ним та членами його сім`ї були проведені відповідні процедурні дії та повідомлено, що їм буде наданий притулок в цій країні.

Позивач, не дочекавшись результатів розгляду заяви, виїхав з Іспанії, оскільки інтеграційна програма для їх сім`ї була вже закрита і з його слів він міг «опинитись на вулиці».

Однак, зі слів його дружини під час співбесіди 09.09.2020 на питання на які кошти Ви проживаєте в Україні відповіла «дуже скромно, на ті, що залишились кошти, невеликі». Більше того, однією з причин прибуття в Україну є можливість здійснення їх проповідницької діяльності.

Вказане свідчить, що вибір України був обумовлений відсутністю мовного бар`єру для спілкування, можливістю подальшого працевлаштування, здійснення своєї проповідницької діяльності тощо.

Отже, позивач є мігрантом, який прибув в Україну лише після невдалої спроби отримати міжнародний захист в країні Європейського Союзу - Іспанії для створення сприятливих матеріально-побутових умов для свого проживання та проживання своєї сім`ї.

Інформація та докази перебування позивача в Іспанії, його твердження щодо легального проживання, включення його до інтеграційної програми, а саме курси вивчення іспанської мови, надання житла та грошової допомоги, підтверджує, що позивач до прибуття в Україну перебував у третій безпечній країні, без зволікань скористався можливістю звернутись за міжнародним захистом на території Іспанії, проте з власної волі та з особистих та економічних міркувань залишив її, не дочекавшись результату розгляду своєї заяви.

Аналізуючи вищенаведені факти, випливає, що позивач зловживає процедурою міжнародного захисту, а звернення до міграційної служби України обумовлене не потребою у міжнародному захисті, а лише бажанням подальшої легалізації на її території.

Інформація та докази перебування позивача в Іспанії, його твердження щодо легального проживання, включення до інтеграційної програми, а саме курси вивчення іспанської мови, надання житла та грошову допомогу, підтверджує, що позивач до прибуття в Україну перебував у третій безпечній країні, без зволікань скористався можливістю звернутись за міжнародним захистом на території Іспанії, проте з власної волі та з особистих та економічних міркувань залишив її, не дочекавшись результату розгляду справи.

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, ДМС та УДМС у Хмельницькій області належним чином досліджено відомості, які ОСОБА_1 зазначив під час попереднього звернення та факти, викладені ним у повторній заяві і, на підставі частини шостої статті 5 Закону №3671-VI, прийнято правомірне рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи викладене, оскільки відповідачем було прийняте законне та обґрунтоване рішення від 03.11.2022 №3 3-22 про відхилення скарги громадянина російської федерації ОСОБА_1 від 16.09.2022 на наказ УДМС у Хмельницькій області від 14.09.2022 №60 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необгрунтованість позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу громадянина російської федерації ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко