Справа № 260/7036/24
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2025-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 рокум. Ужгород№ 260/7036/24

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Рейті С.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі відповідач 1, ГУ ПФУ в Закарпатській області), Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі відповідач 2, ГУ ПФУ у Волинській області), в якому просить:

1. Визнати протиправними дії ГУ ПФУ у Волинській області щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасувати рішення № 30 від 16.08.2024 року «Про відмову у призначенні пенсії по віку відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи;

2. Зобов`язати ГУ ПФУ в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 до загального трудового стажу наступні періоди її роботи: з 15.10.1984 року по 31.10.1984 року, з 15.05.1985 року по 15.08.1985 року, з 15.10.1985 року по 15.11.1985 року, з 15.05.1986 року по 15.11.1986 року у Радгоспі «Більшовик»; з 15.06.1994 року по 15.12.1996 року у сільському будинку культури с. Дулово.

3. Зобов`язати ГУ ПФУ в Закарпатській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з урахуванням періодів її роботи: з 15.10.1984 року по 31.10.1984 року, з 15.05.1985 року по 15.08.1985 року, з 15.10.1985 року по 15.11.1985 року, з 15.05.1986 року по 15.11.1986 року у Радгоспі «Більшовик»; з 15.06.1994 року по 15.12.1996 року у сільському будинку культури с. Дулово починаючи з часу набуття нею права на пенсію.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.08.2024 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та на підтвердження страхового стажу надала визначені Порядком подання та оформлення документи для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 документи.

Рішенням про відмову у призначенні пенсії за № 30 від 16.08.2024 року ГУ ПФУ у Волинській області відмовлено в призначенні пенсії по віку згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із-за відсутності необхідного стажу роботи, а саме зазначено, що страховий стаж позивачки становить 17 років 11 місяців 0 днів.

У рішенні ГУ ПФУ у Волинській області про відмову у призначенні пенсії № 30 від 16.08.2024 року зазначено, що до страхового стажу не зараховано:

- період роботи згідно довідок про заробітну плату за 1984-1986 pp. та 1994-1996 pp. (не відповідність згідно акту перевірки - Крисан, ОСОБА_2 ) та повністю не вказано ПІБ).

На думку позивача, такі дії Пенсійного фонду є протизаконними, а прийняті ними рішення мають бути скасовані.

Довідками архівного відділу Тячівської районної військової адміністрації за № 07-04/92 та № 07-04/93 від 08.02.2024 року підтверджується, що ОСОБА_1 працювала у радгоспі «Більшовик», зокрема щомісячно зазначено заробітну плату, яку отримала позивачка за зазначений період.

Також, у довідці за № 25 від 13.09.2024 року, яка видана старостою с. Дулово, зазначено, що гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешк. АДРЕСА_1 дійсно працювала техпрацівницею в сільському будинку культури с. Дулово з 08.06.1994 року і отримувала заробітну плату з червня по грудень 1996 року.

Підставою для видачі такої довідки є розпорядження сільського голови про призначення на роботу № 94 від 07.06.1994 року та відомості про нарахування заробітної плати за 1994-1996 pp., які знаходяться в архіві с. Дулово Буштинської селищної ради Тячівського району.

Крім того, довідкою № 21 від 23.01.2024 року підтверджується щомісячне нарахування заробітної плати з червня 1994 року по грудень 1996 року.

Звертає увагу на те, що рішенням про відмову у призначенні пенсії № 30 від 16.08.2024 року ОСОБА_1 вже втретє відмовлено у призначенні пенсії.

Тобто, вперше позивачка зверталася для призначення пенсії із заявою 30.01.2024 року, на яку головне управління ПФУ в Полтавській області їй відмовило у призначенні пенсії у зв`язку- із тим, що її стаж становить 17 років 02 місяці 0 днів.

Вдруге позивачка звернулася із заявою для призначення пенсії 22.05.2024 року, на яку ГУ ПФУ у Львівській області також рішенням № 30 від 30.05.2024 року відмовило у призначенні пенсії та зазначивши вже у розрахунку стаж для призначення пенсії - 20 років 10 місяців 22 дні.

Тобто, кожного разу Пенсійний фонд знаходить будь-які обставини для того, щоб відмовити у призначенні пенсії, в одному випадку враховує стаж роботи для призначення пенсії, а в іншому випадку один і той стаж вже не враховує, що є порушенням конституційних прав на отримання пенсії, яку позивачка заробила та має право на отримання мінімального розміру пенсії.

Вважає, що допущення будь-яких помилок чи неточностей при оформленні документів, а саме допущення помилок у написанні прізвища та ім`я, не впорядкованість трудової документації, не передання документів на зберігання до архіву, ліквідація організації, відсутність інших відомостей не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення трудових книжок та бухгалтерських документів на підприємстві, їх зберігання, а тому це не може бути підставою для позбавлення позивачки конституційного права на соціальний захист.

Вважає, що належним та допустимим доказом підтверджується, що ОСОБА_1 має право на включення періоду роботи з 15.10.1984 року по 31.10.1984 року, з 15.05.1985 року по 15.08.1985 року, з 15.10.1985 року по 15.11.1985 року, з 15.05.1986 року по 15.11.1986 року у Радгоспі «Більшовик» та з 15.06.1994 року по 15.12.1996 року у сільському будинку культури с. Дулово до страхового стажу.

З огляду на викладене та враховуючи, що документи позивачки містять всі необхідні записи про роботу у спірний період, ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу.

Ухвалою судді від 15.11.2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

27.11.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого, ГУ ПФУ в Закарпатській області, не погоджується з доводами, викладеними в позовній заяві, виходячи з наступного.

Зазначає, що ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії.

Заяву позивачки від 09.08.2024 pоку, засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію ГУ ПФУ в Волинській області.

За результатами розгляду вказаної заяви, Головним управлінням 16.08.2024 року прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно довідок про заробітну плату за 1984-1986 та 1994-1996 року (не відповідність згідно акту перевірки (Крисан, ОСОБА_2 ) та повністю не вказано ПІБ).

Підсумовуючи вищенаведене та враховуючи відповідність дій Головного управління нормам чинного законодавства, котрим врегульовані наявні спірні правовідносини, повідомляє про відсутність підстав призначити пенсію.

Відзиву на позовну заяву відповідачем 2 у встановлений судом строк не надано.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

30.01.2024 року ОСОБА_1 вперше звернулася із заявою про призначення пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 pоку № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

За принципом екстериторіальності вказану заяву було розглянуто ГУ ПФУ в Полтавській області, рішенням якого за № 30 від 06.02.2024 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку (а.с.15). Зі змісту вказаного рішення, страховий стаж позивача складає 17 років 02 місяці 0 днів. До страхового стажу не зараховано період роботи з 01.07.1998 року по 01.08.1998 року, з 06.07.1999 року по 25.08.1999 року, з 04.07.2000 року по 25.09.2000 року, з 01.08.2001 року по 01.09.2001 року, оскільки період роботи занесено до трудової книжки раніше ніж дата видачі « 01.07.2022» та не підтверджено уточнюючими документами. Зазначені періоди з липня 2000 року зараховано за даними персоніфікованого обліку.

Крім того, до стажу не зараховано періоди зазначені в довідці № 1 від 11.04.2003 року, оскільки періоди роботи після 01.07.2000 року не мають відображення в даних персоніфікованого обліку, тому дана довідка потребує акту зустрічної перевірки. Період роботи зазначений в довідці № 21 від 23.01.2024 року про заробітну плату з червня 1994 року по грудень 1996 року не може бути врахований до стажу, оскільки відсутні накази на призначення та звільнення, а суми заробітної плати підлягають перевірці.

В подальшому, позивач звернулася із заявою для призначення пенсії 22.05.2024 року.

За принципом екстериторіальності вказану заяву було розглянуто ГУ ПФУ у Львівській області, рішенням якого за № 30 від 30.05.2024 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку (а.с.16). Зі змісту проведеного розрахунку стажу, позивачу зараховано стаж, що дає право на призначення пенсії 20 років 10 місяців 22 дні.

В подальшому, 09.08.2024 року позивач звернулася до ГУ ПФУ в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за віком.

За принципом екстериторіальності вказану заяву було розглянуто ГУ ПФУ у Волинській області, рішенням якого за № 30 від 16.08.2024 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

При цьому, зі змісту спірного рішення, страховий стаж позивача складає 17 років 11 місяців 0 днів.

За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно довідок про заробітну плату за 1984-1986 та 1994-1996 роки (не відповідність згідно акту перевірки (Крисан, ОСОБА_2 ) та повністю не вказано ПІБ).

Вважаючи відмову в призначенні пенсії протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом про визнання такої протиправною та зобов`язання призначити їй пенсію.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Суд врахував ч.2 ст.19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Частиною першою ст. 9 Закону України № 1058-IV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 24 Закону України №1058-IV закріплено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

До дати набрання чинності Законом України №1058-IV, а саме до 01.01.2004 року, стаж вимірювався часом роботи - трудовий стаж. Так відповідно до норм Закону СРСР «Про пенсійне забезпечення громадян в СРСР», який набрав чинності 15.05.1990 року, норм Закону України «Про пенсійне забезпечення», що набрав чинності 01.01.1992 року та в редакції Закону від 11.02.1998 року, що діяла станом на 18.08.1999 року до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників на той час регулювався Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників (далі - Основні положення), які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 року №310.

Отже, до стажу роботи має бути зараховано роботу, виконану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу:

по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.

Отже, з досягненням особою 63 років та за наявності станом на 01.01.2024 року страхового стажу від 21 років особа має право на отримання пенсії за віком.

Зі змісту спірного рішення, позивач досяг віку, передбаченого ч. 1 ст. 26 Закону, однак у зв`язку з відсутністю страхового стажу, не набув права на пенсію.

Суд врахував, що позивачці на дату звернення заявою та прийняття спірного рішення було 63 роки. Отже, у цій частині вона відповідає вказаній вище вимозі Закону щодо віку, з якого набувається право на пенсію, та відповідач 2 щодо вказаного не заперечував.

Разом з тим, суд констатує, що спірному рішенню від 16.08.2024 року передувало рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 30.05.2024 року, яким позивачу хоч і було відмовлено у призначенні пенсії, однак, згідно розрахунку стажу для призначення пенсії за віком, позивачу зараховано 20 років 10 місяців 22 дні, в тому числі, зараховано спірні періоди з 15.10.1984 року по 31.10.1984 року, з 15.05.1985 року по 15.08.1985 року, з 15.10.1985 року по 15.11.1985 року, з 15.05.1986 року по 15.11.1986 року у Радгоспі «Більшовик» та з 15.06.1994 року по 15.05.1996 року та з 15.07.1996 року по 15.12.1996 року у сільському будинку культури с. Дулово.

Відповідно до п. 3. ч. 2 ст. 2 КАС України однією із вимог до рішення суб`єкта владних повноважень є його обґрунтованість, тобто урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень полягає в дослідженні усіх обставин, що є істотними у процесі його прийняття, аналізі таких обставин та їх правової оцінки. Усі мотиви якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу обставин повинні бути чітко та повно відображені у рішенні. В такий спосіб зацікавленій особі створюються гарантії того, що навіть у випадку якщо рішення прийнято не на її користь, вона зможе оскаржити його, та обґрунтувати свою незгоду із одним чи декількома аргументами які чітко зазначені в рішенні.

Наведений висновок узгоджується із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд). Так, у справі "Рисовський проти України" Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.comS.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 08.04.2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15.09.2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13.12.2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Крім того, у рішеннях ЄСПЛ склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі "Hasan and Chaush v.Bulgaria" № 30985/96).

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої 11.03.1980, державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою дискреції, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади (див. постанови Верховного Суду від 28.06.2023 року у справі № 640/20223/20 та від 14.09.2023 року у справі № 240/44051/21).

Відтак суд вважає, що принципу належного урядування, як і вимог закону щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідач 2 не дотримався.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Закарпатській області призначити позивачу пенсію за віком, суд зазначає наступне.

Згідно практики Європейського суду, в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Статтею 58 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Таким чином, з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, суд з урахуванням вимог ч. 2 ст. 5, ч. 2 ст. 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати ГУ ПФУ у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком згідно із Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-ІV.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Фактично предметом позову є одна вимога немайнового характеру, яка хоч і задоволена частково, але розмір компенсації за сплачений судовий збір суд визначає, виходячи з кількості (а не з розміру) задоволених (незадоволених) позовних вимог. Саме такий механізм розподілу витрат зі сплати судового збору застосовано Верховним Судом у рішенні від 16.06.2020 року по справі №620/1116/20.

При зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 1211,20 грн., який підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4 ), Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (Волинська область, м. Луцьк, вул. Кравчука, буд. 22В ), про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 30 від 16.08.2024 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.08.2024 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

4. В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

6. Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 255 КАС України, та може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

СуддяС.І. Рейті