Справа № 320/11395/23
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Беспалов О.О.

Ключкович В.Ю.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними бездіяльності та дій, стягнення сум, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо непроведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби у відповідності до пункту 1 параграфа 1 наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 05 липня 2017 року № 457 та виключення із списків особового складу Головної інспекції Міністерства оборони України та всіх видів забезпечення у відповідності до пункту 1 наказу Головного інспектора Міністерства оборони України (по стройовій частині) від 08 липня 2017 року № 114, а саме - невиплати у день звільнення грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку та індексації грошового забезпечення;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів, передбачену Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», згідно Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, у зв`язку з порушенням строків виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік;

- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів, передбачену Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», згідно Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, у зв`язку з порушенням строків виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік починаючи з липня 2017 року (місяць, в якому така грошова компенсація повинна була бути виплаченою під час розрахунку ОСОБА_1 при звільненні з військової служби) по січень 2023 року (фактичний місяць виплати такої компенсації на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2021 року у справі № 640/21602/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, зміненого постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2022 року у цій же справі) у розмірі 12568,01 грн. (дванадцять тисяч п`ятсот шістдесят вісім грн. 01 коп.);

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби у відповідності до пункту 1 параграфа 1 наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 05 липня 2017 року № 457 та виключення із списків особового складу Головної інспекції Міністерства оборони України та всіх видів забезпечення у відповідності до пункту 1 наказу Головного інспектора Міністерства оборони України (по стройовій частині) від 08 липня 2017 року № 114, за період з 08 липня 2017 року по 21 січня 2023 року;

- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні з військової служби, який становить 1658 днів (з 09 липня 2017 року по 21 січня 2023 року), передбачений статтею 117 Кодексу законів про працю України, у зв`язку із визнаною рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2021 року у справі № 640/21602/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, зміненого постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2022 року у цій же справі, протиправною невиплатою в строки, встановлені статтею 116 Кодексу законів про працю України, належної до виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, у розмірі 985150,44 грн. (дев`ятсот вісімдесят п`ять тисяч сто п`ятдесят грн. 44 коп.).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби у відповідності до пункту 1 параграфа 1 наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 05 липня 2017 року № 457 та виключення із списків особового складу Головної інспекції Міністерства оборони України та всіх видів забезпечення у відповідності до пункту 1 наказу Головного інспектора Міністерства оборони України (по стройовій частині) від 08 липня 2017 року № 114, за період з 08 липня 2017 року по 21 січня 2023 року;

- стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 15 448 (п`ятнадцять тисяч чотириста сорок вісім) грн 56 коп.;

- в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги в даній частині задовольнити, стягнувши

з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 100851 (сто тисяч вісімсот п`ятдесят одна) грн 11 коп.».

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом не надано мотивованої оцінки кожному аргументу позивача щодо наявності підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Крім того суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність застосування принципу співмірності, оскільки наявні підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки та в повному обсязі.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 30 травня 2024 року.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2024 року справу на підставі ч. 2 ст. 311 КАС України призначено до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з жовтня 2011 року ОСОБА_1 проходив військову службу на різних посадах у Головній інспекції Міністерства оборони України (далі - ГІ МО України) та перебував на фінансовому забезпеченні при Департаменті фінансів Міністерства оборони України (далі - ДФ МО України).

Відповідно до пункту 1 параграфа 1 наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 05 липня 2017 року № 457 ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас за пунктом "г" (у зв`язку з проведенням організаційних заходів) частини шостої статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог частини восьмої цієї ж статті, з правом носіння військової форми одягу, та згідно пункту 1 наказу Головного інспектора Міністерства оборони України (по стройовій частині) від 08 липня 2017 року № 114, з 08 липня 2017 року ОСОБА_1 було виключено із списків особового складу ГІ МО України та всіх видів забезпечення, у тому числі, і з фінансового забезпечення при ДФ МО України (копії витягів із наказів долучені до матеріалів справи).

У подальшому, у зв`язку з тим, що станом на день виключення із списків особового складу частини, а саме - 08 липня 2017 року, позивачу не було виплачено грошову компенсацію відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 роки, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2021 року у справі №640/21602/19, зміненого постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2022 року у цій же справі, яке набрало законної сили, адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задоволений частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

У подальшому, 21 січня 2023 року позивачу на його картковий рахунок було зараховано безготівкові кошти в сумі 16387,35 грн. грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 роки на виконання Рішення № 640/21602/19.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року у справі № 640/1140/19 був частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 до ДФ МО України про визнання бездіяльно протиправною та зобов`язання вчинити дії. Вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили, визнані протиправними дії ДФ МО України щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 08 липня 2017 року та зобов`язано ДФ МО України нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 08 липня 2017 року.

04 серпня 2021 року позивачу були виплачені кошти в сумі 2488,24 грн. на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року у справі №640/1140/19.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення вчасного остаточного розрахунку при звільненні з військової служби та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати належних йому сум, звернувся за захистом своїх прав до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з урахуванням правових позицій Великої Палати Верхового Суду, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, розмір відповідальності за прострочення відповідачем належних при звільненні позивача суми виплат становить 15 448,56 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження військової служби, чітко не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату всіх належних сум звільненим військовим, з метою забезпечення принципу рівності прав та недискримінації у трудових відносинах Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, відтак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби та пов`язані з обов`язком провести виплату усіх належних працівнику коштів при звільненні з роботи (зі служби).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 у справі №910/4518/16 стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності, який застосовується у розмірі середнього заробітку, спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно з якою при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби (такий висновок Верховного Суду викладений також у постановах від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17)

Крім того, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, де Велика Палата зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Колегія суддів зазначає, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Тобто, остаточний розрахунок з позивачем проведено не було.

Як вбачається з матерів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, остаточний розрахунок з позивачем проведено 21.01.2023 в сумі 16387,35 грн., тоді як зі списку особового складу частини та всіх видів забезпечення позивача виключено з 08 липня 2017 року, тобто остаточний розрахунок проведено поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Відповідно до наданої відповідачем довідки б/н, розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні повні два місяці служби перед звільненням (травень-червень 2017 року) становить 35650,50 грн., а отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 584,43 грн ( 35650,50 грн. /61 календарних днів).

При цьому, колегія суддів враховує, що з 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01.07.2022, яким викладено в новій редакції норму ст. 117 КЗпП України, а саме, встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Тому стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього.

Період з 08 липня 2017 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19 липня 2022 року до 21 січня 2023 року регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 і колегія суддів вважає його застосовним до спірних правовідносин.

За змістом ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, за період з 08.07.2017 до 18.07.2022 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 1682 днів х 584,43 грн (середньоденне грошове забезпечення) = 983011,26 грн.

Загальна сума грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення 19125,14 грн (2488,24 грн + 16 387,35 грн).

Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 19125,14 грн / 983011,26 грн. (сума грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення / середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,019.

Отже, з урахуванням вказаного, середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні та з врахуванням принципу співмірності становить 18677,21 грн. (584,43грн х 1682 календарних днів х 0,019).

Разом з тим, визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає відшкодуванню за період з 19.07.2022 по 21.01.2023 включно, колегія суддів виходить з такого.

Період затримки розрахунку за вказаний період складає 187 календарних днів, поряд із цим, період затримки розрахунку при звільненні, за який може бути визначено відшкодування (з урахуванням чинної редакції ст. 117 КЗпП), не може перевищувати 183 календарні дні.

З урахуванням середньоденного заробітку позивача (584,43 грн.) сума відшкодування становить 106950,69 грн. (183х584,43 грн) та не підлягає зменшенню.

Таким чином, зважаючи на висновки, висловлені у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, з урахування наведених вище обставин та підстав становить 125627,90 грн. (18677,21 + 106950,69).

Отже, доводи апеляційної скарги частково скасовують висновки суду першої інстанції щодо розрахунку розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та підлягає до задоволення частково.

При цьому, колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, що не стали підставою для невірного вирішення справи у цілому, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а рішення суду - змінити у мотивувальній та резолютивній частинах.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 264, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року змінити у мотивувальній частині та викласти абзац третій його резолютивної частини такого змісту:

« Стягнути з Міністерства оборони України (, місцезнаходження: м.Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6, 03168) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 125 627,90 грн. (сто двадцять п`ять тисяч шістсот двадцять сім) грн 90 коп.».

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: О.О. Беспалов

В.Ю. Ключкович

(повний текст постанови складено 26.02.2025р.)