Справа № 400/11594/24
Суддя: Гордієнко Т. О.
Дата ухвалення: 2025-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2025 р. № 400/11594/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Гордієнко Т. О. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаГоловного управління ДПС у Миколаївській області, вул. Героїв Рятувальників, 6,м. Миколаїв,54005,

проскасування вимоги №Ф-70284-17 від 12.09.2024,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-70284-17 від 12 вересня 2024 року на суму 25621 грн. 20 коп., як таку, що є протиправною та дискримінаційною.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що він є пенсіонером з 2003 року, тому не повинен сплачувати відповідно до вимог чинного законодавства ЄСВ.

Відповідач надав відзив на позов, в якому позов не визнав, посилаючись на законність прийняття спірної вимоги відповідно до вимог чинного законодавства.

У відповіді на відзив позивач повністю підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити.

Суд розглядає справу в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідив докази, суд дійшов висновку:

23 жовтня 2003 року на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" позивачу призначена пенсія за вислугу років, що підтверджується пенсійним посвідченням виданим 17.11.2003.

З 28 липня 2004 року позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію №412825 від 28 липня 2004 року, про що зроблений запис у єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 2 000214. У відзиві зазначено, що за даними Інформаційно-комунікаційної системи ГУ ДПС у Миколаївській області ОСОБА_1 перебував на обліку як фізична особа-підприємець в ГУ ДПС у Миколаївській області, Центральна ДПІ з 04.08.2004 по 27.07.2020, на загальній системі оподаткування.

ОСОБА_1 обліковується з ознакою фізична особа - «пенсіонер, який досяг пенсійного віку», дата встановлення пенсії 06.08.2019.

Відповідно до інформаційної бази даних ІС «Податковий блок» в інтегрованій картці платника існують такі нарахування:

Нараховано за 2017 рік - строк сплати - 09.02.2018 р. - 8 448,00 грн.;

Нараховано за І кв. 2018р. - строк сплати - 19.04.2018 р. - 2 457,18 грн.;

Нараховано за ІІ кв. 2018р. - строк сплати - 19.07.2018 р. - 2 457,18 грн.;

Нараховано за ІІІ кв. 2018р.- строк сплати - 19.10.2018 р. - 2 457,18 грн.;

Нараховано за IV кв. 2018р.- строк сплати - 21.01.2019 р. - 2 457,18 грн.;

Нараховано за І кв. 2019 - строк сплати 19.04.2019 - 2 754,18 грн.;

Нараховано за ІІ кв. 2019 - строк сплати 19.07.2019 - 2 754,18 грн.;

Нараховано за ІІІ кв. 2019 (липень, серпень 2019) - строк сплати 21.10.2019 - 1 836,12 грн.

Враховуючи наявність заборгованості в сумі 25 621,20 грн. в ІС «Податковий блок» в автоматичному режимі сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) від 12.09.2024 № Ф-70284-17, яка була направлена позивачу засобами поштового зв`язку з рекомендованим повідомленням про вручення за адресою: АДРЕСА_2 , та вручена 19.09.2024.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464).

Положення п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 визначають єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) як консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З 01.01.2017 редакція ч.4 ст.4 ЗУ №2464; «Особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування».

З 01.01.2028 редакція ч.4 ст.4 ЗУ №2464; « Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.»

Отже, від сплати єдиного внеску звільняються фізичні особи-підприємці:

- Пенсіонери за віком,

- Інваліди,

- А з 01.01.2018 особи, що досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно з абзацом 24 статті 1 Закону № 1058-IV пенсіонером визнається особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом № 1058-IV пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом(абзац 22 статті 1).

Аналогічно, абзац 17 статті 1 Закону № 1058-IV непрацездатними особами визнає осіб, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або осіб з інвалідністю, у тому числі дітей з інвалідністю, а також осіб, які мають право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника відповідно до закону.

Згідно зі статтею 1 Закону № 1058-IV пенсіонером визнається особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом; пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

За правилами частини першої статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Отже, право чоловіків на пенсію за віком, що передбачене чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством, пов`язується, зокрема, з досягненням 60 років.

Крім того, Законом України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 2262-XII) встановлено такі види пенсій: за вислугу років, по інвалідності, в разі втрати годувальника.

Згідно зі статтею 1 Закону № 2262-XII особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до пункту «б» статті 12 Закону № 2262-XII право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільнені зі служби за вислугу років, за віком, за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або організаційними заходами і які на день звільнення досягли 45-річного віку, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

При цьому згідно зі статтею 7 Закону № 2262-ХІІ військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі, якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону № 1058-IV, призначається одна пенсія за її вибором.

Розглядаючи у системному взаємозв`язку вказані норми Законів № 1058-IV та № 2262-ХІІ, а також положення частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI, досягнення пенсійного віку (визначеного статтею 26 Закону № 1058-IV) є загальним страховим ризиком, який вказує на втрату особою працездатності та передбачає право на отримання відповідного соціального забезпечення за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку та на умовах, визначених чинним законодавством.

А тому, частина четверта статті 4 Закону № 2464-VI передбачає сплату єдиного внеску особою, яка отримує виплати за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування при досягненні віку, визначеного статтею 26 Закону № 1058-IV, виключно на добровільних засадах.

Стаття 10 Закону № 1058-IV надає можливість особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника) або яка має право на довічну пенсію, обрати для призначення один із цих видів пенсії.

Обраний особою, яка досягла пенсійного віку, вид пенсії може зумовлювати різницю у підходах до визначення її правового статусу лише у межах питань призначення і виплати відповідного виду пенсії.

Таким чином, різний вид пенсії, обраний згідно із законодавством особами, які досягли пенсійного віку (встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV), не може вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо застосування звільнення від сплати єдиного внеску для непрацездатних осіб одного й того ж виду (постанова ВС по справі № 814/779/17 від 10.04.2019, на яку посилається позивач, як на підставу для задоволення позову).

Висновок ВС відноситься до осіб, які досягли пенсійного віку встановленого ст.26 ЗУ №1058- для позивача це 60 років з 06.08.2019, тому даний висновок не може застосовуватись для спірних правовідносин.

Позивач з 2003 року отримує пенсію за вислугу років відповідно до вимог Закону України №2262, коли йому виповнилось 45 років.

З 2004 позивач зареєстрований, як фізична-особа підприємець.

Пенсійного віку відповідно до вимог ст. 26 Закону України №1058 позивач досяг- 06.08.2019.

Спірною вимогою позивачу донараховано ЄСВ за періоди 2017,2018,січень - серпень 2019 до досягнення позивачем віку 60 років, тому правових підстав для застосування до позивача пільги передбаченої частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідноси) немає, оскільки позивач не відноситься до жодної категорії, переліченої в цієї статті осіб. Він не отримує пенсію за віком, не є інвалідом, та не досяг віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"( в спірний період). З досягненням ним 60 років відповідач припинив нарахування ЄСВ.

Законодавець тільки Законом України №592 від 13.05.2020 вніс зміни у статті 4: якими після слів "отримують пенсію за віком" доповнив словами "або за вислугу років".

Доводи позивача, що спірна вимога є дискримінаційною суд відхиляє, з огляду на таке:

Загальні принципи рівності та, відповідно, недискримінації, встановлені статтею 24 Конституції України, яка гарантує, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Законом України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" визначено, що дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, коли внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Конституційний Суд України, у своєму рішенні від 07 липня 2004 року у справі

№ 14-рп/2004, вказав на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог)

у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги),

що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію.

Статтею 6 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації

в Україні" встановлено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Практикою Європейського суду з прав людини встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства" (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, рішення у справі Пічкур проти України від 7 листопада 2013 року, з, заява № 10441/06).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного

та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі "Ван Раалте проти Нідерландів" (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I).

Позивач не зазначив за якою ознакою спірна вимога є дискримінаційною. Також будь-яких доказів на підтвердження цих доводів позивач суду не надав, тому правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання вимоги дискримінаційною немає.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивач не довів суду, що спірна вимога є протиправною та її належить скасувати, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Також суд зазначає, що відповідно до ч.6 ст.157 КАС України заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Судовий збір покладається на позивача, а витрати на професійну допомогу адвоката не розподіляються.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т. О. Гордієнко