Справа № 520/18375/24
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2025-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2025 р. № 520/18375/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, рішення

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби України в Харківській області від 10.01.2024 №645081-24/20-21 щодо нарахування ОСОБА_1 мінімальне податкове зобов`язання в сумі 7756,10 грн та рішення Державної податкової служби України від 23.05.2024 №15310/6/99-00-06-01-03-06, яким вказане податкове повідомлення-рішення залишено в силі.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що оскаржила податкове повідомлення-рішення до ДПС України, однак рішенням було залишено без змін. Вказує, що МПЗ поширюється на власників та користувачів земельних ділянок сільгоспризначення, які розташовані за межами населених пунктів, а також у їхніх межах, якщо розмір ділянки становить 0,5 га та більше, однак податковий орган здійснив нарахування на усі чотири земельні ділянки, в т.ч. площею меншою за 0,5 га.

Ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Від Головного управління ДПС України 09.08.2024 через систему "Електронний суд" надійшов відзив, в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки ГУ ДПС при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення діяло у межах повноважень та у спосіб передбачений законодавством.

Від Державної податкової служби 09.08.2024 та 12.08.2024 через систему "Електронний суд" надійшов відзив на позов, в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач 19.08.2024 (зареєстровано судом - 22.08.2024) подала до суду відповідь на відзив, у якій зазначила, що право власності на земельні ділянки зареєстровано 27.02.2023. Вказує, що у 2022 році земельними ділянками не користувалася. Просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення.

Від Головного управління ДПС України 28.08.2024 через систему "Електронний суд" надійшло заперечення, у яких відповідач зазначив, що контролюючий орган при винесенні оскаржуваного рішення діяв у межах чинного законодавства. Наводить обґрунтування щодо строків надіслання податкового повідомлення - рішення.

Позивач 26.08.2024 (зареєстровано судом - 30.08.2024) додатково подала до суду відповідь на відзив, у якій зазначила, що згідно з витягами з Державного реєстру речових прав право власності на чотири земельні ділянки було зареєстроване у 2023 році. Вказує про порушення строку надсилання податкового повідомлення - рішення.

Від Головного управління ДПС України 03.09.2024 через систему "Електронний суд" надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів направлення заперечення на відповідь на відзив позивачу.

Позивач 05.09.2024 (зареєстровано судом - 09.09.2024) подала до суду пояснення, у яких зазначила, що ст. 269 та п. 286.1 ст. 286 ПКУ стосуються правовідносин, які виникають при вирішенні питання про підстави нарахування земельного податку, а не МПЗ.

Дослідивши наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази у їх взаємозв`язку та сукупності суд дійшов наступних висновків.

Суд установив, що відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на наступні земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва :

- площею 0,02 га сіножаті (кадастровий номер :02:000:0126);

- площею 0,02 га сіножаті (кадастровий номер :02:000:0127);

- площею 3,7285 га пасовища ( кадастровий номер :06:000:0209);

- площею 2,2464 га пасовища (кадастровий номер :06:000:0208).

Зазначені ділянки розташовані на території с. Кам`янка, Олексіївської ТГ Лозівського району: цільове призначення (01.01) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Позивач у позовній заяві зазначає, що обставиною спору є нарахування МПЗ на земельні ділянки площею 0,02 га сіножаті (кадастровий номер :02:000:0126); та площею 0,02 га сіножаті (кадастровий номер :02:000:0127).

За твердженнями позивача, на зазначені земельні ділянки не повинен нараховуватись МПЗ, оскільки їх площа є меншою за 0,5 га.

Головним управлінням ДПС у Харківській області було винесено податкове повідомлення-рішення від 10.01.2024 №645081-24/20-21 щодо зобов`язання сплатити суму мінімального податкового зобов`язання за 2022 рік у сумі 7756,10 грн.

Вказане податкове повідомлення - рішення направлено засобами поштового зв`язку на податкову адресу позивача та отримано останньою 28.02.2024, що не заперечується позивачем.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач 28.03.2024 звернулась до ДПС України із скаргою (вх.ДПС №12553/6 від 01.04.2024) на вищезазначене податкове повідомлення - рішення про визначення суми мінімального податкового зобов`язання за 2022 рік.

Рішенням про результати розгляду скарги від 23.05.2024 №5310/6/99-00-06-01-03-06 податкове повідомлення - рішення залишено без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Згідно статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Законом України від 30 листопада 2021 року № 1914 "Про внесення змін до Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VІ із змінами та доповненнями (далі ПКУ) та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень" для платників податків - фізичних осіб, у яких у власності та/або користуванні (оренді, суборенді, емфітевзисі, постійному користуванні) є земельні ділянки, віднесені до сільськогосподарських угідь, введено поняття мінімального податкового зобов`язання (далі - МПЗ).

Відповідно до п.64 розділу XX "Перехідні положення" ПК України першим роком, за який визначається МПЗ, є 2022 рік.

Згідно до п.п. 162.1.1 прим. 1 п. 162.1 ст. 162 ПКУ платниками у частині МПЗ зобов`язання є резидент, який володіє та/або користується (орендує (суборендує), на умовах емфітевзису, постійно користується) земельними ділянками, віднесеними до сільськогосподарських угідь.

Підпунктом 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України надано визначення земельного податку, як обов`язкового платежу, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

Підпунктом 14.1.1142 ПК України визначено, що мінімальне податкове зобов`язання - мінімальна величина податкового зобов`язання із сплати податків, зборів, платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, пов`язаних з виробництвом та реалізацією власної сільськогосподарської продукції та/або з власністю та/або користуванням (орендою, суборендою, емфітевзисом, постійним користуванням) земельними ділянками, віднесеними до сільськогосподарських угідь, розрахована відповідно до цього Кодексу. Сума мінімальних податкових зобов`язань, визначених щодо кожної із земельних ділянок, право користування якими належить одній юридичній або фізичній особі, у тому числі фізичній особі - підприємцю, є загальним мінімальним податковим зобов`язанням.

Відповідно до підпункту 170.14.1. пункту 170.14 статті 170 ПК України для платників податку - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, не переданих такими особами в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування на підставі договорів, укладених та зареєстрованих відповідно до законодавства, загальне мінімальне податкове зобов`язання визначається контролюючим органом.

У підпункті 170.14.3 пункту 170.14 статті 170 ПК України встановлено, що визначення загального мінімального податкового зобов`язання фізичним особам здійснюється контролюючими органами за податковою адресою таких осіб.

Мінімальне податкове зобов`язання обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру та/або на підставі оригіналів чи належним чином засвідчених копій відповідних документів платника податків, зокрема документів, що підтверджують право власності/користування.

При обчисленні мінімального податкового зобов`язання нормативна грошова оцінка земельних ділянок застосовується контролюючими органами з урахуванням вимог, встановлених пунктом 271.2 статті 271 цього Кодексу.

Особливості розрахунку МПЗ за 2022 та 2023 податкові (звітні) роки визначені п.67 розділу XX "Перехідні положення" ПК України.

Тимчасово, для розрахунку мінімального податкового зобов`язання за 2022 та 2023 податкові (звітні) роки коефіцієнт "К", визначений у підпунктах 381.1.1 і 381.1.2 статті 381 цього Кодексу, застосовується із значенням 0,04.

Мінімальне податкове зобов`язання (МПЗ) щодо земельної ділянки, нормативна грошова оцінка якої не проведена, обчислюється за формулою:

МПЗ = НГО х S х К х М / 12,

де:

МПЗ - мінімальне податкове зобов`язання;

НГО - нормативна грошова оцінка 1 гектара ріллі по Автономній Республіці Крим або по області з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом для справляння плати за землю;

S - площа земельної ділянки, гектарах;

К - коефіцієнт, що становить 0,05;

М - кількість календарних місяців, протягом яких земельна ділянка перебуває у власності, оренді, користуванні на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) платника податків.

На момент формування податкового повідомлення - рішення про сплату МПЗ за даними інформаційно-комунікаційних систем Державної податкової служби України у власності позивача перебували чотири земельні ділянки:

- площею 0,02 га сіножаті (кадастровий номер :02:000:0126);

- площею 0,02 га сіножаті (кадастровий номер :02:000:0127);

- площею 3,7285 га пасовища ( кадастровий номер :06:000:0209);

- площею 2,2464 га пасовища (кадастровий номер :06:000:0208).

Нормативна грошова оцінка становить 32237,00 гривень, що підтверджується розрахунком, який додано до податкового повідомлення - рішення від 10.01.2024. Вказаний розрахунок міститься у матеріалах справи (а.с.12).

Суд зазначає, що ГУ ДПС у Харківській області сформовано податкове повідомлення - рішення від 10.01.2024 №645081-24/20-21 на суму 7756,1 грн ( 32237 х 6,0149 га х 0,04 х 12/12= 7756,10 гривень, де 32237,00 нормативно грошова оцінка (для земельних ділянок нормативно грошова оцінка не проведена), 6,0149 га - загальна площа земельних ділянок, 0,04 - коефіцієнт на 2022 рік.

Сума МПЗ зменшується на суму сплачених протягом звітного року податків.

Відповідачем у заяві від 09.08.2024 зазначено, що у 2022 році позивачем податки не сплачувалися, а отже зменшення суми податку на доходи фізичних осіб у вигляді МПЗ, що підлягає сплаті фізичною особою, не проводилась. Протилежного позивачем не доведено, а судом не встановлено.

Відповідно з п.п. 170.14.6 п. 170.14 ст. 170 ПК України у разі незгоди платника податку з визначеним контролюючим органом загальним мінімальним податковим зобов`язанням та/або розрахованою у відповідному податковому повідомленні-рішенні сумою річного податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб такий платник податку має право у порядку, встановленому статтею 42 цього Кодексу, протягом 30 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення звернутися до контролюючого органу для проведення звірки даних, використаних для розрахунку суми податку на доходи фізичних осіб, з наданням підтвердних документів, зокрема щодо: земельних ділянок, що знаходяться у платника податку у власності та/або постійному користуванні або в оренді (суборенді, емфітевзисі), їх нормативної грошової оцінки та площі; суми доходу, отриманого від реалізації власної сільськогосподарської продукції; суми сплачених податків, зборів, платежів.

Отже, контролюючим органом розраховано суму МПЗ фізичній особі, як власнику земельних ділянок, відповідно до приписів пункту 170.14 статті 170 Податкового кодексу України, та правомірно прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Позивач у позовній заяві наводить роз`яснення застосування МПЗ, де зазначено, що МПЗ поширюється на власників та користувачів земельних ділянок сільгосппризначення, які розташовані за межами населених пунктів, а також у їхніх межах, якщо розмір ділянки становить 0,5 га та більше. У зв`язку з чим вважає, що на земельні ділянки площею 0,02 га сіножаті (кадастровий номер :02:000:0126) та площею 0,02 га сіножаті (кадастровий номер :02:000:0127) МПЗ не нараховується.

Відповідач у відзиві на позовну заяву щодо доводів позивача про роз`яснення застосування МПЗ зазначає, що, якщо ділянка знаходиться за межами міста, МПЗ застосовується незважаючи на її площу, а якщо в межах - то на ділянку площею, що становить 0,5 га та більше. Вказує, що земельні ділянки позивача знаходяться за межами населеного пункту, а отже застосування до вказаних земельних ділянок МПЗ є правомірним та не порушує норм чинного законодавства.

Судом встановлено, що позивач має у власності чотири земельні ділянки, дві з яких з площею 0,02 га (кадастровий номер :02:000:0126 та кадастровий номер 0:02:000:0127). Вказані земельні ділянки знаходяться поза межами міста (с. Кам`янка, Лозівський район, Харівська область).

Приписи законодавства таких вимог не містять. Отже, нарахування МПЗ до вказаних ділянок здійснюється у загальному порядку.

Окрім того, відповідно до ст. 286.1 ПКУ, підставою для нарахування земельного податку є:

а) дані державного земельного кадастру;

б) дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

в) дані державних актів, якими посвідчено право власності або право постійного користування земельною ділянкою (державні акти на землю);

г) дані сертифікатів на право на земельні частки (паї);

ґ) рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв);

д) дані інших правовстановлюючих документів, якими посвідчується право власності або право користування земельною ділянкою, право на земельні частки (паї);

е) дані Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначеного у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Судом встановлено, що позивач долучила до матеріалів позовної заяви копію Рішення ХІ сесії Олексіївської сільської ради Лозівського району Харківської області VІ скликання від 28.07.2021 року №949 « Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення ( відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), для ведення товарного сільського виробництва ОСОБА_1 передано у власність земельні ділянки площею 0,02 га сіножаті (кадастровий номер :02:000:0126), площею 0,02 га сіножаті (кадастровий номер :02:000:0127), площею 3,7285 га пасовища (кадастровий номер :06:000:0209), площею 2,2464 га пасовища (кадастровий номер :06:000:0208).

Суд зазначає, що учасник суспільних відносин, котрий фізично використовує корисні властивості конкретної ділянки земної поверхні (у тому числі і за рахунок розміщення належних на праві приватної власності об`єктів нерухомого майна чи об`єктів незавершеного будівництва, не прийнятих в експлуатацію) комунальної або державної форми власності, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) не може набути розумних очікувань чи легітимних сподівань на звільнення від виконання публічного обов`язку з плати за землю (або у формі земельного податку, або у формі орендної плати), позаяк згідно зі ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним.

Подібний за суттю висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 25.04.2024р. у справі №820/4560/18.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що станом на 2021 рік зазначені земельні ділянки були сформовані (із присвоєнням їм кадастрових номерів: :02:000:0126, :02:000:0127, :06:000:0209 та :06:000:0208) та передані позивачу.

Враховуючи викладене, обставина відсутності події формування земельної ділянки у якості об`єкта цивільних прав згідно з ч.4 ст.791 Земельного кодексу України (де вказано, що земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера), так і обставина відсутності державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у вигляду конкретної земельної ділянки за приписами ст.8 Конституції України та ст.ст.37, 38 Податкового кодексу України не можуть бути кваліфіковані у якості легітимних підстав для звільнення або скасування податкового обов`язку із внесення до бюджету плати за землю.

Отже, суд приходить до висновку, що фактичне невикористання вказаних земельних ділянок не звільняє позивача від сплати МПЗ.

Надані позивачем до суду витяги із технічної документації з нормативно грошової оцінки земельних ділянок: від 28.02.2024 №НВ-024, від 28.02.2024 №НВ-024, від 27.03.2024 №НВ-024 та від 27.03.2024 №НВ-024 (а.с.77-80) не приймаються судом до уваги, оскільки вони були сформовані станом на 2024 рік, а отже підлягають врахуванню при нарахуванні МПЗ за 2024 рік.

Також, Державною податковою службою України, 12.08.2024 через систему "Електронний суд" було надано до суду копію листа Виконавчого комітету Олексіївської сільської ради Лозівського району Харківської області, з якого вбачається, що нормативно грошова оцінка земель сільськогосподарського призначення (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) за період з 2019 по 2023 роки не змінювалася, а за 2024 рік збільшилася на 1,051 відсоток (а.с.83-84).

Щодо території, до якої відносяться земельні ділянки позивача, суд зазначає таке.

Відповідно до п.69.14 п.69 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України у редакції Закону України від 15.03.2022р. №2120-ІХ тимчасово, на період з 1 березня 2022 року по 31 грудня року, наступного за роком, у якому припинено або скасовано воєнний, надзвичайний стан, не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, або на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, а також за земельні ділянки (земельні частки (паї), визначені обласними військовими адміністраціями як засмічені вибухонебезпечними предметами та/або на яких наявні фортифікаційні споруди.

Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, визначається Кабінетом Міністрів України.

Отже, законом було прямо, чітко та однозначно визначено у якості кваліфікуючої умови для звільнення від виконання податкового обов`язку з плати за землю - факт знаходження (розташування, розміщення) земельної ділянки як об`єкта справляння плати за землю на території, де ведуться або велись бойові дії.

Будь-яке положення постанови Уряду України про іншу кваліфікуючу ознаку об`єктивно не здатне змінити приписів норми Податкового кодексу України, однак положення закону мають вищу юридичну силу порівняно із положеннями постанови Кабінеті міністрів України як підзаконного акту.

Згідно з п.п.69.15 п.69 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України у редакції Закону України від 15.03.2022 №2120-ІХ тимчасово, за 2022 та 2023 податкові (звітні) роки, не нараховується та не сплачується загальне мінімальне податкове зобов`язання за земельні ділянки, що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, або на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, та/або за земельні ділянки, визначені обласними військовими адміністраціями як засмічені вибухонебезпечними предметами та/або на яких наявні фортифікаційні споруди.

Згідно з п.п.69.14 п.69 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України у редакції закону України від 11.04.2023 №3050-ІХ за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Окремо суд зазначає, що відмінність між змістом п.69.14 п.69 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України у редакції Закону України від 15.03.2022р. №2120-ІХ та п.п.69.14 п.69 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України у редакції Закону України від 11.04.2023р. №3050-ІХ, а також між змістом п.п.69.15 п.69 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України у редакції Закону України від 15.03.2022р. №2120-ІХ та п.п.69.15 п.69 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України у редакції Закону України від 11.04.2023р. №3050, яка полягає у заміні початково використаного законодавцем словосполучення «на яких ведуться (велися), бойові дії» на словосполучення «що розташовані на територіях активних бойових дій», зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) об`єктивно не здатна спричинити ані виникнення підстав для застосування положень п.п.4.1.4 ст.4, п.56.21 ст.56 Податкового кодексу України, ані виникнення у учасника суспільних відносин правомірних сподівань чи обґрунтованих очікувань на звільнення від виконання податкового обов`язку з плати за землю, обчисленого за способом визнання мінімального податкового зобов`язання, позаяк обидві використані законодавцем юридичні конструкції позначають один і той же факт реальне ведення бойових дій на конкретній ділянці території України.

Наявність цього факту (тобто обставин ведення бойових дій) безвідносно до стану виконання Кабінетом Міністрів України покладеного законом обов`язку визначити відповідний перелік територій України зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) призводить до звільнення від виконання податкового обов`язку з плати за землю, обчисленого за способом визнання мінімального податкового зобов`язання.

Натомість, відсутність цього факту (тобто обставин ведення бойових дій) безвідносно до стану виконання Кабінетом Міністрів України покладеного законом обов`язку визначити відповідний перелік територій України зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) не призводить до звільнення від виконання податкового обов`язку з плати за землю, обчисленого за способом визнання мінімального податкового зобов`язання.

При цьому, суд відзначає, що обставини включення згаданої території до території можливих бойових дій у розумінні приписів п.п.69.15 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України об`єктивно не здатні призвести до звільнення заявника від виконання податкового обов`язку у спірних правовідносинах, однак з викладених вище міркувань суду зміна змісту нормативного регламентування у положеннях п.п.69.15 п.69 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України у редакції Закону України від 15.03.2022р. №2120-ІХ та п.п.69.15 п.69 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України у редакції Закону України від 11.04.2023р. №3050 не призводить до зміни застосованої законодавцем кваліфікуючої умови - ведення саме бойових дій на території розміщення відповідної земельної ділянки, котра залишилась незмінною.

Отже, станом на момент нарахування позивачу МПЗ не існувало виданого Кабінетом Міністрів України нормативно-правового акту або виданого на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України нормативно-правового акту іншого суб`єкта владних повноважень, за приписами якого територія розміщення спірних ділянок (за які оскарженим податковим повідомленням рішенням було визначено мінімальне податкове зобов`язання) була б віднесена до переліку територій саме ведення бойових дій, а не до переліку територій можливих бойових дій.

Виходячи із наведеного вище, позивачу правомірно нараховано МПЗ за 2022 рік.

Щодо доводів позивача про порушення відповідачем порядку формування та направлення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, то суд зазначає, що рішення було направлено на податкову адресу позивача та отримано останньою 28.02.2024 року, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується позивачем.

В силу приписів пункту 54.5 статті 54 ПК України якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з пункту 287.9 статті 287 ПК України у разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове (податкові) повідомлення-рішення у строки, встановлені статтею 286 цього Кодексу, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.

Податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу (пункт 287.10 статті 287 ПК України).

Таким чином, несвоєчасність надіслання (вручення) податкових повідомлень-рішень, якими визначено суму податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб, не має наслідком скасування таких, а лише звільнення позивача від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання. Саме ж податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах 1095 днів.

При цьому, окремі дефекти рішення контролюючого органу не повинні сприйматись як безумовні підстави для висновку про його протиправність і, як наслідок, про скасування такого податкового повідомлення-рішення.

Якщо відповідний акт індивідуальної дії прийнятий контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього податкового повідомлення-рішення (зокрема, порушення законодавства, за яке здійснюється донарахування, та розмір останнього), таке рішення може бути визнане судом правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів його форми.

У такому разі податкове повідомлення-рішення органу доходів і зборів варто розцінювати як акт індивідуальної дії з окремими дефектами, які не змінюють суті спірного рішення.

Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 листопада 2018 року у справі №820/2753/17, від 18 лютого 2021 року у справі №826/25700/15, від 21 жовтня 2021 року у справі №814/724/17.

Щодо визнання протиправним та скасування рішення Державної податкової служби України від 23.05.2024 №15310/6/99-00-06-01-03-06, яким податкове повідомлення-рішення від 10.01.2024 №645081-24/20-21 залишено в силі, суд зазначає, що вказане рішення саме по собі не є юридично значимим для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на суб`єктивні права та обов`язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов`язку, а відтак безпосередньо не порушує права та інтереси позивача.

Отже, у суду відсутні підстави для скасування рішення Державної податкової служби України від 23.05.2024 №15310/6/99-00-06-01-03-06, оскільки останнє не створює жодних правових наслідків для позивача, на відміну від податкового повідомлення-рішення від 10.01.2024 №645081-24/20-21.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На розвиток зазначених положень Конституції України частиною другою статті 2 КАС України визначені критерії законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яким є відповідач.

Одночасно суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Окрім того, відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, на думку суду відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, виконано та доведено правомірність та законність його рішення, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС в Харківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, рішення - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН