Справа № 152/253/25
Суддя: Войнаровський І. В.
Дата ухвалення: 2025-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 152/253/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28 лютого 2025 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі головуючого судді Войнаровського І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Остапенко Мар`яна Василівна до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

у с т а н о в и в :

19 лютого 2025 року представника позивача звернулася до суду із зазначеним вище позовом.

В обґрунтування позову зазначила, що 05 лютого 2025 року постановою №1193 тимчасово виконуючого обов`язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковника ОСОБА_2 на ОСОБА_1 накладено штраф у сумі 17 000 грн. Оскаржувана постанова мотивована тим, що «05.11.2024 року керівником ІНФОРМАЦІЯ_3 було направлено рекомендованим листом (поштовим відправленням) повістку про виклик на 14 год.00 хв 17.11.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_3 громадянину ОСОБА_1 для уточнення персональних даних за адресою: АДРЕСА_1 . У поштовому відправленні була проставлена відмітка: «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується довідкою «Про причини повернення/досилання листа Ф20». Таким чином, громадянин ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 , так як передбачено пп. 2 п.41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.20224 № 560. У визначений в повістці термін, вищезазначений громадянин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , підтверджуючих документів із зазначенням поважних причин неявки до ІНФОРМАЦІЯ_3 громадянин ОСОБА_1 не надавав. Таким чином, спричинив порушення ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (громадяни зобов`язані з`являтись за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце зазначені в повістці)». В зв`язку із цим, посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 на громадянина ОСОБА_1 було подано звернення до відділення поліції № 2 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області ( за вих. № Е 249583 від 28.11.2024, з метою доставлення його до ІНФОРМАЦІЯ_3 для складання протоколу про адміністративне правопорушення. 24.01.2025 року близько 16 год.00 хв. громадянин ОСОБА_1 , самостійно з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 . У оскаржуваній постанові при встановленні розміру штрафу на виконання загальних правил накладення стягнення за адміністративне правопорушення, що передбачені ст. 33 КУпАП не було встановлено характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, а також те, що особа, притягується до адміністративної відповідальності вперше. Не вказано, про наявність або відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність відповідно до ст. ст. 34-35 КУпАП. У постанові зазначено, про наслідки несплати штрафу, а також те, що постанова може бути оскаржена відповідно до ст.287-289 КУпАП у вищому органі або міському (районному) суді протягом 10 днів з дня її винесення. Зазначає, що копія оскаржуваної постанови № 1193 від 05.02.2025 про накладення адміністративного стягнення за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 не була вручена ні позивачу ОСОБА_1 у день розгляду справи, ні представнику - адвокату Остапенко М.В. в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 попри особистій присутності при розгляді, обґрунтовуючи, що її виготовлять на наступний день. Однак і на наступний день ОСОБА_1 особисто приїхавши до ІНФОРМАЦІЯ_3 не отримав постанови, оскільки її так і не підписав керівник ІНФОРМАЦІЯ_3 . Оскаржувана постанова № 1193 від 05.02.2025 про накладення адміністративного стягнення за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП отримано позивачем 14.02.2025 за допомогою поштового відправлення 582), про що зроблено відмітку працівником пошти, який передав ОСОБА_1 поштове відправлення із вкладеною до конверта постановою. Під час розгляду вищевказаної справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності позивач та представник позивача були присутні, однак оскаржувана постанова була направлена працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 поштовим відправленням лише 07.02.2025 про що свідчить трекінг поштового відправлення. Вважає, що постанова №1193 від 05.02,2025 про накладення адміністративного стягнення за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки постанова не грунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, суперечить вимогам закону, що призвело до неправильного вирішення справи з наступних підстав. ОСОБА_1 жодного разу не ухилявся від прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 , попри те, що ОСОБА_1 допустив несвоєчасне прибуття 17.11.2024 до другого ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак це сталося не внаслідок переслідування ним інтересу щодо ухилення від прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зокрема, ОСОБА_1 стоїть на військовому обліку в другому відділі ІНФОРМАЦІЯ_3 , має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п. 13 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Жодного разу з того часу як почалось повномасштабне вторгнення, до ОСОБА_1 зауважень з боку працівників ТЦК та СП не було, жодного разу йому не вручалось повісток та на його адресу не направлялися повістки, які б він проігнорував та залишив без уваги, навпаки, ОСОБА_1 24.01.2025 побачив в додатку «Резерв +» повідомлення про порушення правил військового обліку та у цей самий день самостійно 24.01.2025 заявився до ІНФОРМАЦІЯ_3 в супроводі представника позивача і лише після цього відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення. Про наявність або про те, що на ім`я ОСОБА_1 направлено рекомендованим листом (поштовим відправленням) повістку про виклик на 14 год. 00 хв. 17.11.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 не знав, більше того ні йому, ні його дружині або матері, які також проживають за вказаною адресою працівниками поштового зв`язку не повідомлялось про наявність будь-яких листів та повісток, жодного разу з відділення пошти не надходило повідомлень про необхідність отримання рекомендованого листа, що також вказує на те, що останній не мав можливості знати про повістку, або можливості ознайомитись із нею, та не мав умисел на порушення вимог положення та правил воєнного стану, мобілізації та забезпечення чи переслідував будь-який інтерес. ОСОБА_1 , не отримав повістку за місцем проживання, оскільки рекомендований лист із повісткою не було йому вручено працівниками поштового зв`язку у строки визначені доставленням кореспонденції, більше того рекомендований лист (поштове відправлення) з повісткою про виклик ОСОБА_1 , на 14 год. 00 хв. 17.11.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_3 не був працівниками «УКРПОШТА» доставлений, оскільки згідно поштового відправлення та відстеження, вказаний лист 12.11.2024 лише прибув до відділення у с. Пасинки ( обслуговується пересувним відділенням за адресою та графіком надання послуг у населеному пункті), а вже через два дні 14.11.2024 зазначено, що повернення відправнику (Одержував відсутній за вказаною адресою) і саме 14.11.2024 вказаний лист №349 виїхав з м. Шаргород, тому фактично ОСОБА_1 не мав фізичної можливості знати про необхідність прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 на 14 год. 00 хв 17.11.2024. Посилаючись на постанову КМУ №1147 від 8 жовтня 2024 року із змінами що вносяться до Правил надання послуг поштового зв`язку, вказує, що пунктом 82 передбачено, що рекомендовані листи з позначкою Повістка ТЦК під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу). У разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою Повістка ТЦК. Згідно п. 82 Правил, якщо протягом трьох робочих днів після інформування відділенням поштового зв`язку адресат (одержувач) не з`явився для одержання рекомендованого листа з позначкою Повістка ТЦК, працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за зазначеною адресою, яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до відправника. Позивач ОСОБА_1 про наявність або про те, що на його ім`я направлено рекомендованим листом повістку про виклик на 14 год. 00 хв. 17.11.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_3 не знав і йому відомо не було про наявність повістки, більш того працівниками поштового зв`язку йому не повідомляли про наявність будь-яких листів, а тому не мав умислу на порушення вимог положення та правил воєнного стану, мобілізації та забезпечення чи переслідував будь-який інтерес. Саме під час розгляду справи 05.02.2025 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 представником ОСОБА_1 адвокатом Остапенко М.В. подавалось клопотання про закриття провадження у справі про пртягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 05.02.2025, з обгрунтуванням, однак тимчасово виконуючий обов`язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 не взяв до уваги вказаного клопотання та долученого до клопотання тренінг поштового відправлення. Постанова № 1193 від 05.02.2025 не містить будь-яких даних про форму вини ОСОБА_1 , в даному випадку наявність прямого умислу, чи свідомого ухилення від прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а матеріали справи не містять відомостей, які б вказували на те, що ОСОБА_1 мав умисел на порушення вимог ч. 3 ст. 17 Закону України « Про оборону України» та ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (громадяни зобов`язані з`являтись за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце зазначені в повістці) і як вбачається з матеріалів на основі яких була складена дана постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, його дії не були направлені на заподіяння шкоди будь яким суспільним інтересам. Також, зазначає, що при прийнятті оскаржуваної постанови не враховано також наслідків для суспільних відносин у сфері оборони та мобілізації, які є малозначними, оскільки не спричинили шкоди мобілізаційним заходам чи обороноздатності країни, не були пов`язані із ухиленням від військового обліку чи ухиленням від військової служби, більше того ОСОБА_1 була видана довідка в порядку визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 та на підставі п. 1З ч. 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період. Не врахувавши вказаних обставин, що мають значення для прийняття рішення, не оцінивши наслідків вчиненого діяння, а також не врахувавши, як представника клопотання про закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст.210-1 КУпАП від 05.02.2025 за відсутністю в його діях події і складу цього адміністративного правопорушення при розгляді справи суб`єкт владних повноважень дійшов необгрунтованого висновку про необхідність накладення на ОСОБА_1 штрафу у значному розмірі, який є непропорційним заходом з огляду на малозначність спричиненої суспільним відносинам шкоди.

Вважає, що факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення ч. 3 ст.210-1 КУпАП не є доведеним, а оскільки ОСОБА_1 не знав і йому не було відомо, що він має з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_3 по повістці, оскільки рекомендований лист 14.11.2024 виїхало з м. Шаргород (відділення УКРПОШТА), тому вважають, що відсутній склад адміністративного правопорушення, і в зв`язку із цим постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення № 1193 від 05 лютого 2025 року, винесену ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_4 слід скасувати та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення. Представник позивача просить скасувати постанову тимчасово виконуючого обов`язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковника ОСОБА_2 № 1193 від 5 лютого 2025, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн; справу відносно ОСОБА_1 про вчинення адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАп закрити та стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 19 лютого 2024 року прийняти до розгляду цю позовну заяву та відкрити провадження у справі. Розгляд адміністративної справи постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті без виклику сторін призначено на 28 лютого 2025 року. Запропонувано відповідачеві до 28 лютого 2025 року, у тому числі на електронну адресу суду, подати відзив на позовну заяву, який має відповідати вимогам, встановленим статтею 162 КАС України (а.с.39).

Сторони належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи. При цьому, відповідач повідомлений про розгляд справи належним чином, відзив на позовну заяву на пропозицію суду не подав (а.с.41- 43).

Дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши усі обставини справи, суд доходить висновку про обґрунтованість позовної заяви, відтак, вона підлягає задоволенню, виходячи із такого.

05 лютого 2025 року тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковником ОСОБА_5 складено постанову №1193 про накладення адміністративного стягнення за справою про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП, відповідно до якої позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 грн. Згідно постанови, 05.11.2024 року керівником ІНФОРМАЦІЯ_3 було направлено рекомендованим листом (поштовим відправленням) повістку про виклик на 14 год.00 хв 17.11.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_3 громадянину ОСОБА_1 для уточнення персональних даних за адресою: АДРЕСА_1 . У поштовому відправленні була проставлена відмітка: «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується довідкою «Про причини повернення/досилання листа Ф20». Таким чином, громадянин ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 , так як передбачено пп. 2 п.41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.20224 № 560. У визначений в повістці термін, вищезазначений громадянин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , підтверджуючих документів із зазначенням поважних причин неявки до ІНФОРМАЦІЯ_3 громадянин ОСОБА_1 не надавав. Таким чином, спричинив порушення ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (громадяни зобов`язані з`являтись за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце зазначені в повістці). В зв`язку із цим, посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 на громадянина ОСОБА_1 було подано звернення до відділення поліції № 2 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області ( за вих. № Е 249583 від 28.11.2024, з метою доставлення його до ІНФОРМАЦІЯ_3 для складання протоколу про адміністративне правопорушення. 24.01.2025 року близько 16 год.00 хв. громадянин ОСОБА_1 , самостійно з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.15-16).

24 січня 2025 року оператором відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_2 солдатом ОСОБА_6 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 (а.с.19-20).

Відповідно до роздруківок з електронної бази « ІНФОРМАЦІЯ_4 » «Військово-обліковий документ», дійсний до 09 травня 2025 року, ОСОБА_1 є військовозобов`язаним та перебуває обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 (Шаргород). ОСОБА_1 надано відстрочку до 09 травня 2025 року на підставі п. 13 ч.1 ст. 23 (а.с.23).

Згідно з копією довідки, виданої ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку», має одного із своїх батьків з інвалідністю ІІ групи. Відстрочка надана до 07 лютого 2025 року (а.с.25).

05 лютого 2025 року представник позивача адвокат Мар`яна Остапенко подала тимчасово виконуючому обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковником ОСОБА_7 клопотання про закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , в якому просила справу відносно останнього про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3ст. 210-1 КУпАп, закрити за відсутністю в його діях події і складу цього адміністративного правопорушення та просила долучити копію поштового відстеження про відправлення рекомендованого листа №349 (а.с.26-28)

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Згідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За приписами ст. 77 КАС України, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно ст. 251 КУпАП, доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь - які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху.

Статтею 252 КУпАПпередбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Таким чином, висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме правопорушення (у випадку його вчинення), повинне бути належним чином зафіксоване.

Відповідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КУпАП України постанову у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, що також передбачено ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Пунктом 3 ч.10 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів.

Постановою від 16 травня 2024 р. № 560 Уряд затвердив Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, згідно якого належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є:у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку:день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про військовий облік і військову службу» військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» визначено, що Єдиний державний реєстр призовників, військово-зобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) - це інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» основним завданням Реєстру є ідентифікація призовників, військовозобов`язаних, резервістів та забезпечення ведення військового обліку громадян України.

Згідно з ч. 8 ст. 5 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» органами ведення Реєстру є районні (об`єднані районні), міські (районні у місті, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, Центральне управління Служби безпеки України та регіональні органи Служби безпеки України, відповідні підрозділи Служби зовнішньої розвідки України та розвідувального органу Міністерства оборони України.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» до Реєстру вносяться, обробляються та зберігаються в базі даних Реєстру такі відомості: персональні дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів; службові дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Згідно з ст. 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» до персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать, зокрема: місце проживання та місце перебування; відомості про сімейний стан особи та членів її сім`ї (прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), а також дітей); відомості про зайнятість (код ЄДРПОУ та місцезнаходження підприємства, установи, організації, місце роботи, посада, стаж роботи).

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» передбачено, що для формування бази даних Реєстру Центральна виборча комісія, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, подають шляхом електронної взаємодії Держателю Реєстру відомості, передбачені статтею 7 цього Закону, стосовно усіх громадян України віком від 18 до 60 років. До Реєстру вносяться відомості, визначені статтею 6 цього Закону, одержані від призовників, військовозобов`язаних та резервістів або шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені частиною третьою статті 14 цього Закону.

Згідно з ч. 3 ст. 14 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» визначено, що актуалізація бази даних Реєстру здійснюється на підставі відомостей, що вносяться органами ведення Реєстру, а також шляхом електронної інформаційної взаємодії (обміну відомостями) між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені цією частиною.

Відповідно до абзацу 11 ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності), визнаються: перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк; смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка). У разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.

Згідно із ч. 7 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

У відповідності до положень ст. 235 КУпАП Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Суд зазначає, що висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, а також відповідати принципу законності.

Пунктом 27 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 16 травня 2024 р. № 560 передбачено, що під час мобілізації громадяни викликаються до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки або їх відділів з метою: взяття на військовий облік; проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби; уточнення своїх персональних даних,даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки); призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби.

Пунктом 41 Порядку №560 визначено, що належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є: 1) у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки; 2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку: день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.

Постановою КМУ № 270 від 05.03.2009 року затверджено «Правила надання послуг поштового зв`язку» (далі Правила № 270). Ці Правила визначають порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку та регулюють відносини між ними.

Пунктом 82 вказаних Правил № 270 передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Повістка ТЦК» під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу). У разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК».

Якщо протягом трьох робочих днів після інформування відділенням поштового зв`язку адресат (одержувач) не з`явився для одержання рекомендованого листа з позначкою Повістка ТЦК, працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за зазначеною адресою, яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до відправника.

З матеріалів справи вбачається, що позивач станом на 05 лютого 2025 року має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку», строком до 07 лютого 2025 року та 13 січня 2025 року уточнив свої облікові дані, вказавши своє місце проживання та контактний номер телефону (а.с.23, 25).

При цьому відповідач не надав суду пояснень щодо неможливості уточнити такі дані під час оформлення відповідного облікового документу, як і доказів того, що на момент видачі такого документу позивач необхідні дані не уточнив.

Крім того, приміткою до статті 210 КУпАП передбачено, що положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

З урахуванням обставин цієї справи, зокрема, того що позивач неодноразово звертався до ТЦК, суд також враховує, що у оскаржуваній постанові не зазначено, які саме дані неуточнено позивачем, які неможливо було встановити шляхом запитів до доступних державних реєстрів.

У цій справі до предмету доказування входить, зокрема, встановлення порядку оповіщення позивача про необхідність з`явитись до ТЦК (докази надсилання повідомлення, її отримання, неотримання, причини неотримання, тощо). Однак жодного доказу щодо факту вчинення правопорушення (спростування доводів про неодноразове звернення позивача до ТЦК, не уточнення даних на момент видачі військово-облікового документу, які саме дані неможливо встановити) та належного повідомлення позивача про виклик на 17 листопада 2024 року відповідач не надав, що виключає можливість встановлення відповідних фактів.

За таких обставин, суд, з урахуванням положень пункту 4 частини третьої статті 2, частини другої статті 77 та частини четвертої статті 159 КАС України вважає, що доводи позивача щодо відсутності у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП є обґрунтованими, а відповідач доказів на спростування наведеного не надав. Неподання останнім відзиву на позов без поважних причин у цьому випадку кваліфікується як визнання позову.

Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги, що вчинення позивачем адміністративного правопорушення не підтверджується належними та допустимими доказами, які б обґрунтовано стверджували на наявність адміністративного правопорушення, беручи до уваги положення КАС України про необхідність суб`єктом владних повноважень доводити правомірність своїх дій, а також не доведено відповідачем правомірність винесення постанови відносно позивача, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі із закриттям справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ст. 16 КАС України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з ч. 3 статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Щодо співмірності витрат на правову допомогу слід також ураховувати позицію Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Як вбачається з матеріалів справи інтереси ОСОБА_1 представляла адвокат Остапенко М.В, на підставі договору № 10 від 22 січня 2025 року про надання правничої допомоги та представництва інтересів та ордеру.

З детального опису робіт (наданих послуг) (Додаток №1 до Договору №10 від 22.01.2025 року) вбачається, що за надання правової допомоги, клієнт сплачує адвокату суму у розмірі 9100 грн.

При визначенні розміру судових витрат, що підлягають відшкодуванню, суд виходить з того, що зазначена справа не є спором значної складності, не потребує дослідження великого обсягу доказів та залучення багатьох учасників. Вказана справа є типовою. Адвокатом складено один процесуальний документ позовну заяву, що не є великими за обсягом та складними за змістом.

Крім того, суд зауважує, що провадження у справі здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, тому представник позивача не приймає участі в судових засіданнях, що враховується судом при розподілі витрат на правничу допомогу.

Отже, враховуючи, з урахуванням категорії справи, рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин, обсягу наданих позивачу послуг з правничої допомоги, змісту поданих процесуальних документів, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, їхньої дійсності та необхідності, суд дійшов висновку, що справедливим буде стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 4000 грн.

У зв`язку із задоволенням позову, за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача належить стягнути витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 605,60 грн, відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. 9, 77, 78, 132, 134, 139, 242-246, 286 КАС України,

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Остапенко Мар`яна Василівна до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити.

Скасувати постанову тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковника ОСОБА_5 №1193 від 05 лютого 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, та накладення штрафу в розмірі 17000 грн.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю складу правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Войнаровський