Справа № 580/7546/24
Суддя: Алла РУДЕНКО
Дата ухвалення: 2025-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2025 року справа № 580/7546/24
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Руденко А. В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні у письмовому провадженні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Черкаській області про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,-

встановив:

31.07.2024 до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Черкаській області (далі відповідач), в якій просить стягнути з Головного управління Національної поліції в Черкаській області середній заробіток за весь час затримки виплати невиплаченого грошового забезпечення при звільненні працівника (але не більш як за 6 місяців (182 дні) починаючи з 14.06.2021 дня звільнення по день фактичного розрахунку 30.07.2024 на користь ОСОБА_1 в сумі 93 617 грн 16 коп.

Обгрунтовуючи позовну заяву позивач зазначив, що після звільнення зі служби в ГУНП в Черкаській області з 14.06.2021 на виконання судових рішень йому були виплачені доплата за службу у нічний час, індексація грошового забезпечення, одноразова грошова допомога при звільненні у сумі 34003,09 грн та одноразова грошова допомога при звільненні з урахуванням індексації у сумі 10 061,77 грн, всього загальна сума заборгованості склала 50 655,74 грн та остаточний розрахунок проведено 30.07.2024. З посиланням на ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 93 617 грн 16 коп.

Відповідач проти позову заперечив. У відзиві на позовну заяву, наданому до суду 29.08.2024, вказав, що на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30.01.2024 у справі №580/11803/23, яке залишено в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2024, позивачу перерахована одноразова грошова допомога при звільненні з урахуванням індексації та раніше виплаченої суми і перерахована на картковий рахунок позивача у сумі 10 067,77 грн.

Щодо загальної суми заборгованості у розмірі 50 655,74 грн, то позивач посилається на справу №580/2098/22, згідно якої позивачу не лише виплачені кошти за рішенням суду у цій справі, а навіть стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.06.2022 по 22.12.2022 у сумі 34 001, 24 грн (справа №580/6640/22). Отже позивачем свідомо включені суми та періоди, за які йому вже виплачені кошти, а відтак позовні вимоги є необгрунтованими.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки невиплаченого грошового забезпечення в розмірі 93 617,16 грн, то заява позивача про нарахування та виплату йому середнього заробітку за весь час затримки виплати невиплаченого грошового забезпечення при звільненні працівника (але не більш ніж як за 6 місяців (182 дні) починаючи з 14.06.2021 по 30.07.2024 до відповідача не надходила.

Також підставою для виплати передбачених статтею 117 КЗпП України є, зокрема, незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника. Незгода повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду; це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати всіх сум чи ознайомленні з їх розміром або принаймні у достатньо стислі строки.; такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних сум при звільненні.

Така правова позиція щодо застосування приписів ст. 117 КЗпП України викладена у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №825/742/16 та у постанові від 28.11.2022 у справі №380/693/20.

У справі №825/42/16 Верховний Суд з`ясував, що спір щодо невиплачених при звільненні сум між роботодавцем і працівником виник більш ніж через півтора року після звільнення., та дійшов висновку, що у такому випадку підстави для застосування положень си. 117 КЗпП України відсутні.

З матеріалів даної справи випливає, що безпосередньо після звільнення зі служби в поліції у позивача не виникло зауважень щодо нарахованих і виплачених сум, спір виник через більш ніж 3 роки після звільнення, тому умови для застосування відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 117 КЗпП України, відсутні.

Також зазначає, що рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30.01.2024 у справі №580/11803/23 набрало законної сили 03.06.2024, а тому застосуванню підлягає стаття 117 КЗпП України у редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-1Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022, та передбачає, що середній заробіток стягується не більше ніж за шість місяців.

Окрім цього зазначає, що відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду суд може зменшити розмір відшкодування виходячи з принципів співмірності.

З вказаних підстав просив у задоволенні позову відмовити.

21.02.2025 позивач подав до суду клопотання. у якому просив при прийнятті рішення врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, згідно з якою жодною нормою не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй сум при звільненні сум може звернутись до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що, своєю чергою, в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З`ясувавши доводи сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд встановив такі фактичні обставини.

Позивач у справі ОСОБА_1 проходив службу в органах поліції та згідно наказу Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 14.06.2021 №174 о/с звільнений зі служби 14.06.2021.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 26.07.2022 у справі № 580/2098/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2022, зобов`язано ГУНП в Черкаській області виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період вересень 2019 -червень 2021 в сумі 2 483,90 грн , індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2016 до 31.10.2017 у сумі 2 718,85 грн та одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої ч. 2 ст. 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей із врахуванням пільгової вислуги років у загальній кількості 04 роки 11 місяців 10 днів.

На виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26.07.2022 у справі № 580/2098/22 відповідач 22.12.2022 виплатив позивачу заборгованість у загальній сумі 33 500,59 грн (з урахуванням військового збору у сумі 502,50 грн) та 17.09.2023 у сумі 7 093 грн. 97 коп.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14.02.2023 у справі № 580/6640/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2023, позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.06.2022 по 22.12.2022 у розмірі 34 001,24 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

У подальшому рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30.01.2024 у справі № 580/11803/23, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2024, зобов`язано Головне управління Національної поліції в Черкаській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення, з урахуванням виплачених сум.

На виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30.01.2024 по справі № 580/11803/23 відповідач 30.07.2024 виплатив позивачу 10 061,77 грн.

Вважаючи, що остаточний розрахунок проведений з ним 30.07.2024, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.06.2021 по 30.07.2024 (1141 день), але за 182 дні (не більше ніж 6 місяців), у розмірі 93 617,16 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим у справі обставинам суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частинами 1, 2 статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається Кабінетом Міністрів України залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Згідно пункту 15 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799 у разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно, проте строк розрахунку при звільненні поліцейських зі служби не встановлений.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

У рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

16 квітня 2020 року у справі №822/3307/17 Верховний Суд зробив висновок, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому належить застосовувати норми КЗпП.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, стаття 116 КЗпП України викладена у новій редакції та передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі N 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, повідомити працівника про нараховані суми виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами КЗпП України.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

19.07.2022 набрав чинності Закон №2352-ІХ, яким норми статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції.

Так, відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений строком 6 місяців.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Отже у разі порушення строків розрахунку при звільненні з військової служби підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України.

Судом встановлено, що стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України в цій справі пов`язане з несвоєчасною виплатою позивачеві доплати за службу у нічний час, індексації грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні за період з дати звільнення зі служби в поліції 14.06.2021 по 30.07.2024, що є датою останньої сплати невиплачених при звільненні видів грошового забезпечення.

Так, судом встановлено, що на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26.07.2022 у справі № 580/2098/22 відповідач 22.12.2022 виплатив позивачу заборгованість у загальній сумі 33 500,59 грн (з урахуванням військового збору у сумі 502,50 грн) та 17.09.2023 у сумі 7 093 грн. 97 коп.

Також на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30.01.2024 по справі № 580/11803/23 відповідач 30.07.2024 виплатив позивачу 10 061,77 грн.

Вказаним підтверджується, що відповідач не виплатив позивачу всі належні йому суми у день звільнення зі служби в поліції, а отже позивач має право на стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби в поліції за період з 14.06.2021 по 30.07.2024.

Водночас позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців (182 дні) в межах вказаного періоду.

Відповідно до частин 2, 3 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вказані приписи суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та виходить з наступного.

Строк звернення до суду у разі несвоєчасного розрахунку при звільненні встановлений статтею 233 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проте Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Верховний Суд у постанові від 08.08.2024 у справі №380/29686/23 дійшов висновку про поширення дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності (пункт 69).

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 зазначила, що щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період по 19 липня 2022 року застосуванню підлягає норма частини другої статті 233 КЗпП України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У постанові від 29.02.2024 у справі №460/42448/22 Верховний Суд зазначив, що стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього.

Період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Отже сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню у даній справі, повинна визначатись у межах спірного періоду до 19.07.2022 та у межах спірного періоду після 19.07.2022 року.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14.02.2023 у справі №580/6640/22 встановлено, що 30.12.2022 позивач звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, в якій просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати невиплаченого грошового забезпечення при звільненні працівника з 14.06.2021 дня звільнення по день фактичного розрахунку 22.12.2022 в сумі 235 116,71 грн. Позовні вимоги були обгрунтовані тим, що відповідач 22.12.2022 здійснив остаточний розрахунок по заробітній платі із позивачем на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26.07.2022 у справі №580/2098/22 про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Черкаській області виплатити позивачу грошове забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період вересень 2019 року червень 2021 року в сумі 2483,90 грн, індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2016 до 31.10.2017 у сумі 2718,85 грн та одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої ч. 2 ст. 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей із врахуванням пільгової вислуги років у загальній кількості 04 роки 11 місяців 10 днів.

Вказаним рішенням суду позов задоволено частково, стягнуто з Головного управління Національної поліції в Черкаській області середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 22.06.2022 по 22.12.2022 у розмірі 34001 (тридцять чотири тисячі одну) грн 24 коп. на користь позивача. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Отже позивач повторно звернувся з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначивши збільшену суму несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення та інший кінцевий строк повного розрахунку.

Суд зазначає, що та обставина, що на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30.01.2024 у справі № 580/11803/23 відповідач виплатив донараховану суму одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення у розмірі 10 061,77 грн., а отже остаточний розрахунок був здійснений 30.07.2024, не впливає на суть спору, оскільки рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14.02.2023 у справі №580/6640/22 у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.06.2021 по 22.06.2022 позивачу відмовлено, а за період з 22.06.2022 по 22.12.2022, тобто в межах шести місяців, та в межах заявлених позовних вимог у цій справі, позов задоволено.

Суд також бере до уваги, що стягнення середнього заробітку за кожним окремим видом несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення статтею 117 КЗпП України не передбачено.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, у пункті 44 якої містяться висновки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні окремо за періоди по 19.07.2022 та з 19.07.2022 в дані справі не можуть бути застосовані, оскільки обставини цієї справи є іншими.

Надавши оцінку доказам, наявним в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими і задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційного суду за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання судового рішення.

Суддя Алла РУДЕНКО