Справа № 620/9873/24
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2025-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2025 року Чернігів Справа № 620/9873/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Соломко І.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі також позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі також відповідач) про:

- визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби командира 2 механізованого взводу 1 механізованої роти механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , а саме затримки на строк 11 місяців у виплаті додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28.02.2022 року та рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.02.2023 у справі № 620/8729/22, за весь період мого перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку з пораненням (96 днів), а також період перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення (105 днів) з урахуванням нарахованої та виплаченої додаткової винагороди за період 29 днів;

- стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 93745 грн 05 коп. з відрахуванням зборів, податків та інших обов`язкових платежів з вказаної суми.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач не провів своєчасно всі виплати при звільненні позивача, що є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

03.09.2024 ухвалою суду провадження у справі закрито.

27.11.2024 постановою Шостого апеляційного адміністративного суду ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.09.2024 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

16.12.2024 ухвалою суду провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідачем подано відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову, вказав, що діяв на підставі та у спосіб, визначений Законами України. Крім того, просив врахувати, що виплату додаткової винагороди позивачу проведено на виконання рішення суду від 06.02.2023 своєчасно, відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Позивачем подано відповідь на відзив, у якій заперечував проти доводів відповідача, викладених у відзиві.

16.01.2025 позивачем подано заяву, стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 16000 грн

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем у відзиві.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.02.2023 №620/8729/22 з-поміж іншого зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, збільшену до 100000,00 грн, за весь період перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, одержаним 28.02.2022, а саме за період 96 днів, а також період перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, одержаного 28.02.2022 за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, а саме за період 105 днів, (з урахуванням нарахованої та виплаченої додаткової винагороди за період 29 днів).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.10.2023 № 620/11014/23 стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 103565,96 грн з відрахуванням зборів, податків та інших обов`язкових платежів з вказаної суми.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2024 рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.10.2023 змінено, викладено пункт другий його резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 69639,18 грн. з відрахуванням зборів, податків та інших обов`язкових платежів з вказаної суми».

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.10.2023 скасувано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання неправомірними дій військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати в день звільнення з військової служби та в повному обсязі ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з отриманням позивачем поранення під час виконання завдань під час воєнного стану та отриманням інвалідності II групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, згідно підпункту 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»; зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з отриманням позивачем поранення під час виконання завдань під час воєнного стану та отриманням інвалідності II групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, згідно підпункту 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»; стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу в сумі 19 000, 00 грн. та прийнято в цій частині нове рішення, яким дані позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з отриманням ним поранення під час виконання завдань під час воєнного стану та отриманням інвалідності II групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, згідно підпункту 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з отриманням ним поранення під час виконання завдань під час воєнного стану та отриманням інвалідності II групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, згідно підпункту 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені витрати на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції у розмірі 5 000, 00 грн. В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.10.2023 залишити без змін.

08.05.2024 відповідачем проведено виплату на виконання рішення суду від 06.02.2023 по справі № 620/8729/22 у сумі 397315,11 грн, що підтверджується випискою банку.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся за їх захистом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не врегульовані питання порушення роботодавцем, строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.

Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України у своїй постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Разом з тим, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Так, статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В той же час, згідно статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - «Закон №2352-ІХ»), який набрав чинності 19.07.2022. передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Період до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Під час судового розгляду даної адміністративної справи судом встановлено, що з позивачем не було своєчасно проведено повного розрахунку грошового забезпечення, а остаточну виплату проведено 08.05.2024.

Отже, вищевказане є підставою для відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Так, з наявної в матеріалах справи довідки від 21.12.2024 № 1005/1 видно, що середньоденний заробіток позивача становить 892,81 грн.

Період затримки розрахунку з 09.06.2023 по 09.12.2023 (обмеження строком виплати у 6 місяців) складає 184 дні, тому середній заробіток за вказаний період має становити 164277,04 грн (892,81*184), що становить 100%.

Проте, відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2024 по справі № 620/11014/23 стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 69639,18 грн. з відрахуванням зборів, податків та інших обов`язкових платежів з вказаної суми.

В мотивувальній частині постанови зазначено, що «…З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що зважаючи на кількість днів затримки розрахунку у період з наступного дня після звільнення позивача (09.06.2023) по день фактичного розрахунку (25.08.2023), яка складає 78 днів, враховуючи розмір середнього заробітку позивача (892,81 грн.), сума до стягнення має становити 69639,18 грн. (892,81 грн. х 78 днів). Таким чином, колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції в частині права позивача на отримання такої компенсації та вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення з позивачем своєчасного повного розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 69639,18 грн. з відрахуванням зборів, податків та інших обов`язкових платежів з вказаної суми».

Отже, оскільки середній заробіток по 25.08.2023 вже стягнуто за постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2024 по справі № 620/11014/23 в розмірі 69639,18 грн, то до стягнення належить сума за відрахуванням вищезазначеної суми, а саме 91637,86 грн (164277,04 - 69639,18).

На підставі викладеного, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо клопотання позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 16000,00 грн на підтвердження яких позивачем надані відповідні документи (а.с.40-45,156-157, 166-167), суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами частин першої та другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно частиною дев`ятою статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування вказаного виду судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд звертає увагу, що справа № 620/9873/24 віднесена судом до справ незначної складності, позовні вимоги задоволено частково.

Отже, усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному зв`язку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним.

Враховуючи викладене, вказані обставини свідчать, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та об`ємом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом, тому суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Оскільки позивач, відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, такий ним не сплачувався, а отже, не підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби.

Стягнути з Військової частини на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку грошового забезпечення в розмірі 91637,86 грн з відрахуванням зборів, податків та інших обов`язкових платежів з вказаної суми.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень).

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_3 рнокпп НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 АДРЕСА_4 код ЄДРПОУ НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлено 26 лютого 2025 року.

Суддя І.І. Соломко