Справа № 440/824/25
Суддя: С.С. Сич
Дата ухвалення: 2025-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/824/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сич С.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

21 січня 2025 року через систему "Електронний суд" до Полтавського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (надалі - відповідач, ГУ ПФУ у Вінницькій області), у якій позивач просить:

1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області №07 від 19.08.2024;

2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вона має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2 відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Проте, рішенням відповідача №07 від 19.08.2024 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах згідно статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з недосягненням відповідного пенсійного віку. Позивач вважає це рішення протиправним, посилаючись на те, що після досягнення 50 років вона отримала право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 згідно з пунктом "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, яким визначено, що застосуванню підлягає стаття 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №440/824/25. Клопотання позивача про залучення третьої особи - задоволено, залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

04 лютого 2025 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву /а.с. 82-84/, в якому представник ГУ ПФУ у Вінницькій області просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що 23.04.2024 позивач звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. За принципом екстериторіальності вказану заяву розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області та рішенням №07 від 02.05.2024 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ч. 2 ст. 114 Закону №1058 у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу та недосягненням пенсійного віку. Позивач оскаржила це рішення в судовому порядку та рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2024 у справі 440/6822/24 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління від 02.05.2024 №07, зобов`язано Головне управління повторно розглянути заяву позивача від 23.04.2024 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду. На виконання рішення суду у справі №440/6822/24 від 08.07.2024 було повторно розглянуто заяву від 23.04.2024, та з урахуванням висновків суду враховано до страхового стажу всі періоди роботи, в тому числі, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 06.02.1990 по 31.12.2003 та з 01.01.2004 згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу. Страховий стаж позивача становить 32 роки 1 місяць 0 днів, страховий стаж з урахування кратності відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" - 34 роки 3 місяці 22 дні. Повторно переглянувши документи, долучені до заяви про призначення пенсії від 23.04.2024, до пільгового стажу роботи за Списком №2 зараховано період роботи на посаді молодшої медичної сестри палатної 2б відділення з 17.12.2001 по 14.07.2013 та на посаді сестри-господині 2б відділення з 15.07.2013 по 31.08.2020. Таким чином, стаж роботи позивача за списком №2 складає 20 років 9 місяців 0 днів. Однак, станом на момент звернення за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах позивач не досягла віку, встановленого ст. 114 Закону №1058 55 років. Вважає до до спірних правовідносин не підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020.

07 лютого 2025 року до суду надійшли пояснення третьої особи на позовну заяву /а.с. 122-126/, в яких представник ГУ ПФУ в Полтавській області зазначає, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду №440/6822/24 від 08.07.2024 Головним управлінням Пенсійного фонду в Вінницькій області було повторно розглянуто заяву від 23.04.2024, винесено рішення про відмову в призначенні пенсії від 19.08.2024 №07, та з урахуванням висновків суду враховано до страхового стажу усі періоди роботи, в тому числі згідно із трудовою книжкою НОМЕР_1 від 06.02.1990 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу. При повторному розгляді документів, долучених до заяви від 23.04.2024, до пільгового стажу роботи за Списком № 2 зараховано період роботи на посаді молодшої медичної сестри палатної 2б відділення з 17.12.2001 по 14.07.2013 та на посаді сестри-господині 2б відділення з 15.07.2013 по 31.08.2020. Стаж роботи ОСОБА_1 за списком №2 складає 20 років 9 місяців. Зазначає, що повторно розглянувши заяву від 23.04.2024 та з урахуванням рішення Полтавського окружного адміністративного суду №440/6822/24 від 08.07.2024, винесено рішення, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з недосягненням заявницею встановленого пенсійного віку 55 років. Вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини та спірні правовідносини.

23.04.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 18/, звернулася до Полтавського об`єднаного управління ГУ ПФУ в Полтавській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 /а.с. 86-87/ та з пакетом документів, перелік яких зазначено у розписці-повідомленні /а.с. 87/ та копії яких містяться у матеріалах справи.

За результатами розгляду вказаної заяви ГУ ПФУ у Вінницькій області прийнято рішення від 02 травня 2024 року №07 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 , оскільки відсутній пільговий стаж та у зв`язку з недосягненням пенсійного віку /зворот а.с. 118, а.с. 119/.

Вказане рішення вмотивовано тим, що вік заявниці 51 рік 7 місяців 8 днів, страховий стаж становить з урахуванням кратності 29 років 4 місяців 2 дні, пільговий стаж 0 років 0 місяць 0 днів. Результати розгляду документів: до загального страхового стажу не зараховано період трудової книжки НОМЕР_1 від 06.02.1990 з 06.02.1990 по 06.11.1991, оскільки на титульній сторінці відсутня печатка та виправлена дата народження, що є порушенням вимог "Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників" затвердженої Наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993р.; період отримання допомоги по безробіттю згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 06.02.1990 з 02.11.1999 по 28.01.2000, оскільки на титульній сторінці відсутня печатка та виправлена дата народження, що є порушенням вимог "Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників" затвердженої Наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993. До пільгового стажу не зараховано всі періоди згідно уточнюючої довідки №89 від 12.04.2024, оскільки не вказані періоди роботи по зазначеним посадам, а також в яких відділеннях працювала заявниця. Долучена до ЕПС атестація робочих місць по відділеннях, але до уваги не взято, так як інформація в яких відділення заявниця працювала відсутня. Працює.

Позивач оскаржила це рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області від 02 травня 2024 року №07 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2024 у справі №440/6822/24, що набрало законної сили 08.08.2024, позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області від 02.05.2024 №07. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.04.2024 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок) (а.с. 24-28, номер рішення в ЄДРСР 120236295).

На виконання рішення суду у справі №440/6822/24 Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянуло заяву ОСОБА_1 від 23.04.2024 про призначення пенсії за віком та прийняло рішення №07 від 19 серпня 2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 відповідно до п.2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з недосягненням нею встановленого пенсійного віку 55 років /а.с. 120/.

У спірному рішенні зазначено, що вік заявниці 51 рік 7 місяців 8 днів, страховий стаж становить 32 роки 1 місяць 0 днів, страховий стаж з урахування кратності відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" 34 роки 3 місяці 22 дні. Результати розгляду документів: Рішення Полтавського окружного адміністративного суду №440/6822/24 від 08.07.2024, зокрема, мотивувальна частина, містить наступні висновки: стаж трудової діяльності позивача згідно трудової книжки мав бути врахований в повному обсязі під час розгляду заяви про призначення пенсії. Відповідно до рішення Полтавського окружного адміністративного суду №440/6822/24 від 08.07.2024 було повторно розглянуто заяву від 23.04.2024, та з урахуванням висновків суду враховано до страхового стажу усі періоди роботи, в тому числі згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 06.02.1990 по 31.12.2003 та з 01.01.2004 згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу. Щодо зарахування до пільгового стажу за списком №2 періодів роботи згідно уточнюючої довідки №89 від 12.04.2024, рішення Полтавського окружного адміністративного суду №440/6822/24 від 08.07.2024 не містить висновків, що дані періоди мають бути зараховані до пільгового стажу заявниці. Крім того, суд у рішенні зазначає: ... згідно з ч. 3 ст. 44 Закону 1058 органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. Для реалізації цього права було направлено службову записку від 01.05.2024 №9234/03-16 до уповноваженого підрозділу Головного управління ПФУ в Полтавській області щодо перевірки уточнюючої довідки № 89 від 12.04.2024. На час опрацювання рішення суду акт перевірки не надійшов. Однак, повторно переглянувши документи, долучені до заяви про призначення пенсії від 23.04.2024, до пільгового стажу роботи за Списком №2 зараховано період роботи на посаді молодшої медичної сестри палатної 2б відділення з 17.12.2001 по 14.07.2013 та на посаді сестри-господині 2б відділення з 15.07.2013 по 31.08.2020.

Таким чином, стаж роботи заявниці за списком №2 складає 20 років 9 місяців 0 днів. Період роботи з 10.10.2001 по 16.12.2001 на посаді молодшої медичної сестри палатної 2б відділення не зараховано до пільгового стажу за Списком №2, так як у долученому наказі про результати атестації робочих місць №117 від 30.12.1996 (первинна) по 2б відділенню відсутні дані про підтвердження права на пільгове пенсійне забезпечення по вказаній посаді, а період роботи з 01.09.2020 по 31.03.2024 на посаді працівника з господарської діяльності 2б відділення не зараховано до пільгового стажу за списком № 2, так як така посада не передбачена розділом ХХІV "Охорона здоров`я та соціальна допомога" Списку № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Постановою КМУ № 461 від 24.06.2016.

Позивач не погодилася з рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області №07 від 19 серпня 2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 та звернулася до суду з позовом у цій справі.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню ГУ ПФУ у Вінницькій області №07 від 19 серпня 2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 , суд дійшов таких висновків.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України визначено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено підстави для призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року у справі № 1-р/2020 за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III „Прикінцеві положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти „б-„г статті 54 Закону України „Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII.

Пунктом 2 цього Рішення передбачено, що стаття 13, частина друга статті 14, пункти „б-„г статті 54 Закону України „Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно з пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року у справі №1-р/2020 застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти „б-„г статті 54 Закону України „Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: „На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам;

б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам;...".

Отже, згідно з пунктом "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Водночас, згідно з пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції Закону України від 03.10.2017р. №2148-VIII на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вперше у рішенні від 16.12.1974 у справі "Міллер проти Австрії", де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні "Гайгузус проти Австрії" від 16.09.1996, в якому зазначено, що якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014 зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У справі "Новік проти України" (18 грудня 2008 року) Суд зробив висновок, що "надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля".

Враховуючи рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява №39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли віковий ценз та стаж роботи має бути встановлений на рівні найменшої величини, встановленої Законом, у даному випадку вік 50 років та стаж роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на роботах, зазначених у пункті "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Так у цих рішеннях зазначено, що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування; по-третє, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Таким чином, перевагу слід віддати саме тому Закону, який у застосуванні найбільш сприятливий для позивача, а саме, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020, та виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статті 8 Конституції України.

Таке застосування судом вказаних вище норм права усуває колізію в їх застосуванні у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.

Частиною 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Ця справа відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.04.2021 у зразковій справі №360/3611/20.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2021 у зразковій справі №360/3611/20 зазначила, що оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

Вказаний правовий висновок, викладений у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, підлягає обов`язковому врахуванню судом у даній справі в силу частини 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на викладене вище, на пільгових на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема, жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Судом встановлено, що на час звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 (23.04.2024), позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мала повних 51 років, тобто позивач досягла 50 років /а.с. 18/.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2024 у справі №440/6822/24, що набрало законної сили 08.08.2024, встановлено, що стаж трудової діяльності позивача згідно трудової книжки мав бути врахований в повному обсязі під час розгляду заяви про призначення йому пенсії.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, обставини, встановлені рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2024 у справі №440/6822/24, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи.

Виконуючи рішення суду у справі №440/6822/24, пенсійний орган здійснив розрахунок страхового та пільгового стажу ОСОБА_1 , згідно якого страховий таж позивача становить не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах, передбачених списком №2.

Спору про це між сторонами немає.

З огляду на викладене вище, доводи відповідача про недосягнення позивачем відповідного віку, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах є помилковими, а оскаржуване рішення №07 від 19 серпня 2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 прийнято відповідачем не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи, що відповідно до пункту 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №07 від 19 серпня 2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 .

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України "Про пенсійне забезпечення" та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права сформовано у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 227/3208/16-а.

Частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи приписи статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (у редакцій чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до частини 1 якої пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 23 квітня 2024 року.

Таким чином, адміністративний позов ОСОБА_1 обґрунтований та підлягає задоволенню.

Відповідно до приписів пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання фізичною особою до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, встановлюється ставка судового збору в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" установлено з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, працездатних осіб - 3028 гривень.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

З огляду на викладене вище, у цій справі позивач повинен був сплатити за подання позовної заяви немайнового характеру судовий збір у розмірі 968,96 грн. (3028 грн. * 0,4*0,8).

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн., що підтверджується копією квитанції АТ "Таскомбанк" №6530-2068-2929-6756 від 20.01.2025 /а.с. 16/ та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України /а.с. 75/.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на викладене вище, при задоволенні позову ОСОБА_1 суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 968 грн. 96 коп.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 9, 77, 139, 229, 243-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, 21005, ідентифікаційний код 13322403), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, 34, м. Полтава, 36000, ідентифікаційний код 13967927), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №07 від 19 серпня 2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 23 квітня 2024 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 968 грн. 96 коп. (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.С. Сич