Справа № 607/1485/25
Суддя: Мостецька А. А.
Дата ухвалення: 2025-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.02.2025 Справа №607/1485/25 Провадження №2-а/607/172/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Мостецької А. А.

за участю секретаря Ярош Н. В.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідачаІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що притягнення його до адміністративної відповідальності є безпідставним, необґрунтованим та незаконним. Викладена в постанові суть нібито вчиненого адміністративного правопорушення не відповідає фактичним обставинам та дійсним подіям, які вже були предметом розгляду іншої справи про адміністративне правопорушення. Оскаржувану постанову прийнято начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 з порушенням вимог чинного законодавства, грубим порушенням та ігноруванням його прав, за відсутності належних та допустимих доказів, виходячи з наступного.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, повістка за № 1020595 була нібито надіслана відповідачем на адресу його зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , про необхідність його явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 09 год 00 хв 19.11.2024 року для уточнення даних. При цьому ні з протоколу №60/1261 про адміністративне правопорушення від 18.12.2024 року, наявного в матеріалах справи, ні з оскаржуваної постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності, абсолютно незрозуміло для уточнення яких саме даних його нібито викликали, як і підтвердження належності повідомлення про необхідність його явки, чи хоча б про його обізнаність про наявність такої повістки.

Стосовно уточнення ним даних, у зв?язку з чим його нібито викликали до ІНФОРМАЦІЯ_2 зазначає, що дані військового обліку ним уточненні вчасно, ще 10.07.2024 року, та з того часу не змінились, про що свідчить паперова копія електронного військово-облікового документа, сформованого 10.07.2024 року за допомогою сервісу додатку Резерв+. Більше того, 20.11.2024 року він за допомогою сервісу додатку Резерв+ оформив відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 1 ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», а також докторанти та особи, зараховані на навчання до інтернатури), тим самим додатково оновив свої дані військового обліку, що, зокрема, стосуються його навчання. Вказане підтверджується паперовою копією електронного військово-облікового документа, сформованого 04.01.2025 року за допомогою сервісу додатку Резерв+, паперовою копією електронного військово-облікового документа, сформованого 19.01.2025 року за допомогою сервісу додатку Резерв+, а також студентським квитком серії НОМЕР_1 та довідкою про здобувача освіти за даними ЄДЕБО № 386769 .

Крім того, звертає увагу, що він не тільки не отримав повістку за № 1020595, яка була нібито надіслана відповідачем на адресу його зареєстрованого місця проживання про необхідність його явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 09 год 00 хв 19.11.2024 року для уточнення даних, але й не отримав будь-якого повідомлення з пошти про наявність поштового відправлення на його ім?я. А прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 одразу після того, як в додатку Резерв+ побачив вкладку про нібито порушення ним правил військового обліку. У зв?язку з цим він і звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 18.12.2024 року для того, щоб розібратися у вказаній ситуації, адже був впевнений, що всі свої дані він уточнив вчасно і будь-яких порушень не допускав, однак представники ІНФОРМАЦІЯ_2 , не зважаючи на будь-які його заперечення та пояснення, повідомили йому, що він не прибув по повістці та склали відносно нього протокол № 60/1261 про адміністративне правопорушення від 18.12.2024 року, який в подальшому і став підставою винесення стосовно нього оскаржуваної постанови.

Відтак вищевказаних обставин начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 не врахував, не вжив заходів до їх перевірки, допустивши поверхневий, упереджений, однобокий розгляд справи, що призвело то винесення стосовно нього незаконної постанови та протиправного притягнення його до адміністративної відповідальності.

Перебуваючи в ІНФОРМАЦІЯ_2 18.12.2024 року під час складання щодо мене протоколу № 60/1261 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а також під час розгляду відносно нього справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, розгляд якої відбувся також в ІНФОРМАЦІЯ_2 30.12.2024 року, за результатами якого відносно нього було винесено постанову № 61/1177 від 30 грудня 2024 року, він неодноразово звертався до відповідних посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 надати йому для ознайомлення матеріали справи відносно нього, та, наголошуючи, вимагав пред?явити йому документ, який би підтверджував факт невдалої спроби вручення йому повістки про явку до ТЦК. Однак, не зважаючи на його законні вимоги, будь-яких матеріалів чи інших відомостей, які б спростовували його зауваження та обґрунтовували дії працівників ІНФОРМАЦІЯ_2 стосовно притягнення його до адміністративної відповідальності йому пред?явлено не було.

Більше того, як вбачається із самого протоколу № 60/1261 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, в п. 4 додатків до нього зазначено «Копія довідки про причини повернення з УКРПОШТА на громадянина ОСОБА_2 ». Проте вказаного документа не було долучено до протоколу та до матеріалів справи в цілому, його він не бачив і ніхто йому його не пред?являв, хоча він вимагав надати мені для ознайомлення всі матеріали, які слугують додатками до протоколу, а також всі матеріали справи в цілому.

Таким чином, під час притягнення мене до адміністративної відповідальності були грубо порушенні мої права, передбачені ст. 268 КУпАП, порушення яких полягали у ненаданні на його вимогу доказів вчинення мною адміністративного правопорушення.

Також як вбачається із постанови № 61/1164 від 27 грудня 2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, у ній відсутня відмітка про вручення її копії йому, підпис, хоча того дня - 27 грудня 2024року, коли нібито відбувся розгляд вказаної справи про адміністративне правопорушення, він прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки про це було зазначено у протоколі № 60/1261 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Більше того, перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , до нього підійшов представник вказаного центру комплектування та соціальної підтримки, який зазначив, що розгляд справи перенесено на 30 грудня 2024 року, а тому йому необхідно прийти саме на цей день.

Відтак він не був присутній під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності, за результатами якого стосовно нього винесено постанову № 61/1164 від 27 грудня 2024 року. А також не тільки не був належним чином повідомленим про місце і час розгляду даної справи, але й був введений в оману представником ІНФОРМАЦІЯ_2 про перенесення розгляду справи на іншу дату.

Таким чином начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 виніс постанову № 61/1164 від 27 грудня 2024 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за результатами розгляду справи, проведеного всупереч вимогам ст. 268 КУпАП без його участі, чим грубо порушив його права та зокрема, право на захист.

Більше того, відповідно до протоколу № 60/1261 про адміністративне правопорушення від 18.12.2024 року, до нього, всупереч вимогам ст. 256 КУпАП, не було долучено, а відтак не пред?явлено йому будь-які матеріали (документи, довідки), які б свідчили про перебування з 29.11.2024 року його в базі розшуку Тернопільського РУ поліції ТУ НП в Тернопільській області ІТС «Інформаційний портал Національної поліції України» за скоєння правопорушення за ст. 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відтак позивач просить суд скасувати постанову № 61/1164 від 27 грудня 2024 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а провадження у справі закрити.

Позивач у судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив її задовольнити, з підстав та обґрунтувань зазначених у ній.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, не повідомив суд про причини своєї неявки, будучи повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Відзив на позовну заяву не надіслано.

При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Заслухавши пояснення позивача, перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Суд, встановив, що на ОСОБА_1 було складено протокол № 60/1261 від 18.12.2024 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, та постанову №61/1164 від 27.12.2024 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000,00 гривень.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що 18 грудня 2024 року громадянин ОСОБА_1 близько 18 год 00 хв прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , як такий, що перебуває з 29.11.2024 року в базі розшуку Тернопільського РУ поліції ГУ НП в Тернопільській області ІТС «Інформаційний портал Національної поліції України» за скоєння правопорушення за ст. 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення». Під час звіряння військово-облікових даних встановлено, що громадянин ОСОБА_1 з 05.01.1999 року перебуває на військовому обліку військовозобов?язаних у ІНФОРМАЦІЯ_2 та 06 листопада 2024 року громадянину ОСОБА_1 , відповідно до пункту 30 постанови Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», направлена повістка № 1020595 засобами поштового зв?язку для прибуття в ІНФОРМАЦІЯ_3 19.11.24 р. об 09:00 для звірки даних. Відповідно до даних поштового оператора «Укрпошта» щодо громадянина ОСОБА_1 поштове відправлення повернулось в ІНФОРМАЦІЯ_3 з відміткою про відсутність особи за адресою місця проживання. Дата довідки про причини повернення - 16.11.2024 р. ОСОБА_1 на визначену та повідомлену належним чином дату, час та місце прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 не з?явився. Будь яких підтверджуючих документів, які б засвідчували поважність неприбуття у визначений строк (3 дні від дати прибуття, визначеній у повістці) не надав. Абзацом 7 пункту 3 частини 1 статі 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов?язаний з?явитися у зазначені у ній місце та строк. Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зокрема передбачено, що громадяни за невиконання своїх обов?язків щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації несуть відповідальність згідно із законом. Відповідно до пункту 3 «Правил військового обліку призовників, військовозобов?язаних та резервістів» (додаток 2 До «Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов?язаних та резервістів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1487 від 30 грудня 2022 року), призовники, військовозобов?язані та резервісти за порушення правил військового обліку та законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зіпсуття або недбале зберігання військово-облікових документів, яке спричинило їх втрату, притягуються до адміністративної відповідальності згідно із Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Однак, всупереч вказаним вимогам, ОСОБА_1 не з?явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 у строк, зазначений у повістці.

Таким чином, громадянин ОСОБА_1 19.11.2024 року здійснив правопорушення, яке вчинене в особливий період (особливий період в. Україні діє з моменту оприлюднення Указу Президента від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України від 17.03.2014 № 1126-VII, що набрав чинності з дня його опублікування в газеті «Голос України» від 18.04.2014 року № 49), та порушив вимоги абз. 7 п. 3. ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Як вбачається із копії військово-облікового документу військовозобов`язаного серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 придатний до військової служби та перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 . з 05.01.1999.

Із копії студентського квитка серії НОМЕР_1 та копії довідки про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти № 386769 вбачається, що ОСОБА_1 навчається у Державному навчальному закладі «Тернопільське вище професійне училище технологій та дизайну» з 02.09.2024.

Крім того, згідно копії витягу, що був долучений позивачем до копії позовної заяви, витягу із додатку Резерв +, зазначено що ОСОБА_1 дані оновив вчасно, а саме 10.07.2024 та йому надано відстрочку до 07.02.2025, на підставі п. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч. 6 ст.55КонституціїУкраїни закріплено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Згідно із ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа), встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показання ми технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У статті 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень статтей 73-76 КАС України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з статтею 74 КАС України встановлено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 210-1 КУпАП, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч. 3 ст. ст. 210-1 КУпАП, вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію розуміється Закон України «Про оборону України», Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.92 № 2232-XII, Закон України «Про затвердження указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», Указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», Порядку ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року № 1487.

Диспозиція ч. 3 ст. 210-1 КУпАП передбачає порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинено в особливий період, і вказана норма є бланкетною, при її застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду.

Розділом II Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

При цьому суд зазначає, що статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014, коли було оприлюднено Указ Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».

24.02.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-ІХ, яким затверджено указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

На даний час продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 08 лютого 2025 року строком на 90 діб.

Таким чином, на даний час в Україні діє особливий період, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.93 № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII).

У статті 1 Закону № 3543-XII наведено визначення, що мобілізація це - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до частини восьмої статті 4 Закону N№ 3543-XII, з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України "Про військову службу і військовий обов`язок" від 25.03.92 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).

В частині сьомій статті 1 Закону № 2232-XII закріплено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

За змістом частини дев`ятої статті 1 № 2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники-особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники-особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані-особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про оборону» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Згідно з вимог статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 10 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень про приписку до призовних дільниць, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Позивач категорично заперечує факт порушення ним вимог закону і вчинення адміністративного правопорушення.

Для спростування доводів позову і підтвердження вини позивача, відповідач не подав письмового відзиву на позовну заяву і доказів на спростування позовних вимог.

Інших належних і достовірних доказів визначених законом, представник відповідача суду не надав.

Крім того, слід зазначити, що він ОСОБА_1 зареєстрував електронний кабінет військовозобов`язаного, як це передбачено статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», уточнив військово-облікові дані вчасно, тому, на переконання суду ІНФОРМАЦІЯ_3 мав можливість перевірити дані ОСОБА_1 та пересвідчитись, у тому числі, за даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Разом з тим у ОСОБА_1 наявна відстрочка від призову під час мобілізації на підставі п. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», та він сам з`явився 18.12.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При цьому суд зазначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В силу вимог ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Згідно з ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (правопорушення). Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

За змістом постанови від 08.07.2020 року у справі 463/1352/16-а Верховний Суд також звертає увагу на те, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події правопорушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачяться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

У відповідності до вимог ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

За нормою ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який визначає людину, її права та свободи найвищою цінністю в державі, що обумовлює можливість обмеження її прав та свобод лише при неухильному дотриманні законодавства України та лише за наявності вини.

Тобто особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише у тому разі, якщо її вину у вчиненні правопорушення буде доведено поза розумним сумнівом, на підставі належних та допустимих доказів із дотриманням встановленої законом процедури. Принцип «поза розумним сумнівом», сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини», п. 282).

У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Крім того, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

Верховний Суд зауважив, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі № 524/5536/17, від 30 травня2018 року у справі № 337/3389/16, від 17 липня 2019 року у справі № 295/3099/17.

Відповідно до положень ст. 251 КУпАП, ст. 62 Конституції України вважаю такими, що не можуть бути визнані належними та допустимими доказами відомості, що містяться в постановах про адміністративне правопорушення, у зв`язку з тим, що самі по собі постанови про адміністративне правопорушення не можуть бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що представником відповідача не надано суду будь-яких доказів, які б спростовували твердження позивача, та доводили факт вчинення позивачем вказаного у спірній постанові правопорушення.

Сама лише постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є доказом вчинення адміністративного правопорушення, а лише рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення.

Оскільки належних та допустимих доказів правомірності дій суб`єктом владних повноважень не надано, суд дійшов до висновку щодо протиправності винесеної постанови.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на встановлені судом обставини, враховуючи відсутність достатніх та належних доказів на підтвердження правомірності винесення оскаржуваної постанови, суд дійшов висновку, що прийняте рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є необґрунтованим, прийнятим без повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи, а тому, підлягає скасуванню, а справа закриттю.

Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

За даних обставин, слід стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь позивача сплачений судовий збір.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2,5,9,72,73,77,78,134,139,241-246,250,255,268-272,286,295,297 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення № 61/1164 від 27 грудня 2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000,00 гривень скасувати.

Адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП провадженням закрити.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач ІНФОРМАЦІЯ_4 , унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Рішення суду складено та підписано 28 лютого 2025 року.

Головуючий суддяА. А. Мостецька