Справа № 490/4444/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 490/4444/24

Головуючий І інстанції: Чулуп О.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 09 жовтня 2024 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 09.10.2024р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

29.05.2024р. ОСОБА_1 звернувся до Центрального районного суду м.Миколаєва із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 , в якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову від 21.05.2024р. за №352, винесену т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_2 , по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП, якою на нього накладено штраф у розмірі - 17000 грн., а також закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно нього.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_2 було винесено постанову від 21.05.2024р. №352 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП та накладено штраф в розмірі - 17000 грн. Позивач не згоден із вказаною постановою, вважає її протиправною, незаконною, та такою, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем, при її винесенні, всупереч вимогам чинного законодавства не було з`ясовано чи було вчинено це адміністративне правопорушення, та чи наявна саме його вина у вчиненні цього правопорушення.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та мотивовано просив відмовити в їх задоволенні.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 09 жовтня 2024 року (ухваленим у відкритому судовому засіданні) у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, позивач 04.11.2024р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 09.10.2024р. та прийняти нове, яким позовні вимоги - задовольнити у повному обсязі.

20.01.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

03.02.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

21.05.2024р. т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_2 було винесено постанову №352 про притягнення позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі - 17000 грн.

Згідно із зазначеною постановою, позивач 20.05.2024р. о 12:30 год. в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 скоїв адміністративне правопорушення, яке полягає у тому, що він, в порушення вимог ч.6 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у період проведення мобілізації не мав при собі військово-облікового документа. Під час розгляду справи ОСОБА_1 пояснив, що військово-обліковий документ у нього взагалі відсутній, питанням стосовно отримання відповідного документа раніше не займався, а тому, визнавши власну провину, просив накласти мінімальне стягнення.

Не погоджуючись з правомірністю винесеної відповідачем постанови від 21.05.2024р. №352 про притягнення до адміністративної відповідальності, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржувана постанова була прийнята відповідачем з дотриманням приписів чинного законодавства, що свідчить про відсутність законних підстав для її скасування.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За визначенням ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Нормами ч.3 ст.126 КУпАП передбачено відповідальність осіб за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Порушення вказаної норми в особливий період, тягне за собою накладення штрафу на громадян в розмірі від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Неоподатковуваний мінімум доходів громадян - грошова сума розміром у 17 грн., встановлена п.5 підрозділу 1 розділу XX ПК України, яка застосовується при посиланнях на неоподаткований мінімум доходів громадян в законах або інших нормативно-правових актах, за винятком норм адміністративного і кримінального законодавства у частині кваліфікації злочинів чи правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп.169.1.1 п.169.1 ст.169 розділу IV ПК України для відповідного року.

Таким чином, станом на момент винесення спірної у даній справі постанови, розмір штрафу у грошовому виразі, який міг бути накладений на громадянина, винного у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП, складав від 17000 грн. до 25500 грн.

У відповідності до ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених ч.2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

У той же час, ст.7 КУпАП передбачено те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами та посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів та зміцнення законності.

Положеннями ст.280 КУпАП закріплено обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Доказами ж в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- та кінозйомки, відеозапису або засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм та стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст.251 КУпАП).

Як вбачається зі змісту ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності дійсно можливе за наявності події адміністративного правопорушення та вини цієї особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами, на підставі своєчасного, всебічного, повного, а також об`єктивного з`ясування обставин справи.

При цьому, виходячи із закріпленого в ч.4 ст.129 Конституції України принципу змагальності та рівності сторін у судочинстві, обов`язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги громадянина в суді покладається саме на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.

Згідно з ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах стосовно оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод або інтересів. Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Належними є докази, які містять інформацію відносно предмета доказування. Предметом же доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або ж мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.62 Конституції України, вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Так, як встановлено колегією суддів та підтверджується матеріалами даної справи, 21.05.2024р. т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_2 було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення №352, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП та накладено на останнього штраф у розмірі - 17000 грн.

Саме такий склад правопорушення зазначено у спірній постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Позивач ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі фактично не заперечує проти того, що у нього дійсно був відсутній військово-обліковий документ, однак вказує про його втрату та здійснення усіх заходів щодо його розшуку та отримання нового, який не встиг отримати вчасно з незалежних від нього причин.

Наступним доводом апеляційної скарги також є те, що, на думку позивача, у т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 були відсутні повноваження на прийняття спірної постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості поданої апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу, що згідно зі ст.235 КУпАП, ТЦК та СП розглядають справи про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (ст.ст.210, 210-1, 211 КУпАП (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі СБУ або СЗР України). Від імені ТЦК та СП розглядати справи про адміністративні правопорушення та накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

За приписами ч.1 ст. 254 КУпАП, про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Відповідно до ч.1 ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Як передбачено у п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про ТЦК та СП» від 23.02.2022р. №154, ТЦК та СП - є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, а також мобілізаційної підготовки та мобілізації.

ТЦК та СП утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах. Залежно від обсягів облікової, призовної та мобілізаційної роботи утворюються районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) ТЦК та СП.

У силу п.9 Положення №154, ТЦК та СП відповідно до покладених завдань розглядають справи (цілодобово під час проведення мобілізації та/або у період воєнного стану) про адміністративні правопорушення та накладають адміністративні стягнення відповідно та з дотриманням КУпАП.

З викладених вище норм можна дійти висновку, що керівник ІНФОРМАЦІЯ_3 має право розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення, зокрема, і за ст.210-1 КУпАП.

Згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) від 15.05.2024р. №99, на заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 - начальника відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_3 майора ОСОБА_2 покладено тимчасове виконання обов`язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У відповідності до п.120 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затв. Указом Президента України від 10.12.2008р. за №1153/2008), у зв`язку зі службовою необхідністю на військовослужбовця, який займає штатну посаду, може бути покладено тимчасове виконання обов`язків за іншою рівнозначною або вищою посадою, а саме: невакантною - у разі тимчасової відсутності, або внаслідок усунення від виконання службових обов`язків чи відсторонення від виконання службових повноважень військовослужбовця, який її займає.

Зазначене передбачає тимчасове отримання особою, яка призначена відповідним наказом т.в.о., повноважень, прав та обов`язків безпосереднього начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 на період тимчасової відсутності останнього.

Як свідчать обставини справи, спірну постанову по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП було прийнято т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , що цілком відповідає вимогам ст.235 КУпАП, а тому, відповідно, доводи позивача в цій частині судом відхиляються і не приймаються до уваги.

Також, надаючи оцінку рішенню суду 1-ї інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993р. №3543-XII встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності, повноваження та відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян відносно здійснення мобілізаційних заходів.

Особливий період, відповідно до абз.5 ч.1 ст.1 Закону №3543-XII, це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців щодо прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014р., коли було оприлюднено Указ Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014р. №303/2014.

24.02.2022р. Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-ІХ, яким затверджено Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. №64/2022, відповідно до якого в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022р. строком на 30 діб.

У подальшому, строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України та діє на теперішній час.

Як уже зазначалося колегією суддів вище, ст.210-1 КУпАП визначає покарання за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Частина 3 вказаної статті передбачає, зокрема, накладення штрафу на громадян за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації передбачені у ст.22 Закону №3543-XII.

Так, ч.6 ст.22 Закону №3543-XII передбачає, що у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника ТЦК та СП або ж поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби України у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.

Окрім того, варто зазначити, що 18.05.2024р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024р. №3633-IX, згідно з яким, громадяни України, які перебувають на військовому обліку, зобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності Законом уточнити адресу проживання, номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інші персональні дані шляхом прибуття самостійно до ТЦК та СП за місцем перебування на військовому обліку чи за своїм місцем проживання, або до центру надання адміністративних послуг, або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста (за наявності).

Водночас, матеріалами даної справи підтверджується, що ОСОБА_1 , на момент складення протоколу про адміністративне правопорушення від 21.05.2024р. №351 за ч.3 ст.210-1 КУпАП, будь-якого військово-облікового документу не мав.

Оцінюючи доводи автора апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що такі жодним чином не спростовують вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого у ч.3 ст.210-1 КУпАП, оскільки ч.6 ст.22 Закону №3543-XII чітко передбачає обов`язок громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, у період проведення мобілізації (крім цільової), мати при собі військово-обліковий документ і пред`являти його за вимогою уповноваженого представника ТЦК та СП або ж поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби України у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.

В розрізі викладених норм, відповідач надав правильну правову оцінку діям позивача, оскільки останній військово-облікового документа взагалі не мав (що, власне, учасниками справи і не заперечувалося) та, відповідно, пред`явити його на вимогу уповноважених представників ТЦК та СП не міг, чим і порушив вимоги ч.3 ст.210-1 КУпАП.

У цьому контексті, судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги доводи позивача про те, що за втрату військово-облікованого документа передбачена відповідальність за ст.211 КУпАП (втрата військово-облікового документу з необережності), оскільки зазначені статті передбачають фактично різні види адміністративних правопорушень. Склад правопорушення, передбаченого у ч.3 ст.210-1 КУпАП, є загальним та, відповідно, сама по собі відсутність у громадянина чоловічої статі від 18 до 60 років при собі військово-облікового документа у період проведення мобілізації, являється, на переконання колегії суддів, порушенням законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Окрім цього, зі змісту згаданого вище протоколу про адміністративне правопорушення від 21.05.2024р. №351 вбачається, що з ОСОБА_1 була узгоджена дата та час розгляду справи про адміністративне правопорушення, на підставі відповідного протоколу. Тому, останній був обізнаний про те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 21.05.2024р., в кабінеті №7 (в приміщенні відповідача).

На підтвердження цьому факту, у цьому протоколі міститься власноручний підпис ОСОБА_1 , з чого чітко вбачається, що останній був сповіщений про місце і час розгляду справи, жодних клопотань про відкладення розгляду справи від нього на адресу ТЦК та СП не надходило.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана позивачем постанова була винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені КУпАП, обґрунтовано, тобто із урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо та своєчасно, а тому підстави для її скасування - відсутні. При цьому, окремі дефекти спірного рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо його протиправності та, як наслідок, про його скасування. Якщо спірне рішення прийнято контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), то відповідне рішення може бути визнане правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення.

Вказані позивачем недоліки оформлення оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправним цього рішення суб`єкта владних повноважень за умови, якщо позивачем дійсно вчинено порушення вимог законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, тим більше в особливий період, оскільки при розгляді спорів перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі позивача.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на зазначене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.286,308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 09 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови виготовлено: 26.02.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко