Справа № 285/5813/24
Суддя: Помогаєв А. В.
Дата ухвалення: 2025-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/5813/24

провадження у справі № 2-а/0285/9/25

24 лютого 2025 року м. Звягель

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

у складі судді Помогаєва А.В.,

при секретарі судового засідання Ковальчук М.В.,

за участі: позивача ОСОБА_1 , представника позивача Ткачука В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування постанов про адміністративні правопорушення, -

Установив:

19.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому посилається на те, що 30.10.2024 постановою №775 начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_2 позивача було притягнуто до відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн за те, що ОСОБА_1 , будучи військовозобов`язаним, не уточнив свої персональні дані.

24.12.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог, у якій посилається на те, що 30.10.2024 постановою №776 начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_2 позивача було притягнуто до відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено штраф у розмірі 17000 грн за те, що ОСОБА_1 , будучи військовозобов`язаним, 26.10.2024 на вимогу уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки не надав для перевірки військово-обліковий документ.

Позивач вважає вищезазначені постанови незаконними та просить скасувати їх. Посилався на те, що 25.10.2024 при виїзді з м. Звягеля він був затриманий працівниками відповідача, які доставили його до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 , де утримували більше доби. Вважає, що таким чином працівниками відповідача було вчинено правопорушення.

26.10.2024 відносно ОСОБА_1 склали два протоколи про адміністративні правопорушення, які позивач також вважає незаконними. Заперечує правоздатність юридичних осіб Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , та як наслідок - відсутність повноважень у керівника відповідача на винесення постанов про притягнення до адміністративної відповідальності.

19.12.2024 від представника відповідача до суду надійшов відзив на первинну позовну заяву, у якому він заперечував проти позовних вимог та посилався на правомірність оскаржуваної постанови №775 від 30.10.2024.

30.01.2025 від представника відповідача до суду надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог, у якому він заперечує проти позовних вимог та посилається на правомірність оскаржуваної постанови №776 від 30.10.2024.

Зазначає, що 30.10.2024 позивач особисто був присутній на розгляді справи про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП, однак відмовився ставити свій підпис про отримання постанови №776 від 30.10.2024, про що зроблена відповідна відмітка в постанові, а сама постанова направлена позивачу засобами поштового зв`язку.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав. Дав пояснення про обставини його затримання працівниками РТЦК, проходження ВЛК у приміщенні Звягельської багатопрофільної лікарні, утримання у приміщенні РТЦК, складання протоколів про адміністративні правопорушення, розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності.

Позивач посилався на наявність у нього захворювань, які є підставою для звільнення від мобілізації. Оскільки 25.10.2024 під час огляду ВЛК лікарі відмовились визнавати наявність у нього таких захворювань, ОСОБА_1 відмовився від продовження огляду.

Наступного дня відносно нього працівниками РТЦК складено два протоколи про адміністративні правопорушення, які позивач підписувати відмовився. Вважає, що складання протоколів та фіксація його відмови від підпису були проведені з порушенням вимог чинного законодавства. А саме - неуповноваженими особами, за відсутності адвоката.

Будучи повідомленим про час та місце розгляду протоколів, ОСОБА_1 з`явився 30.10.2024 до РТЦК, де у його присутності було розглянуто лише одне правопорушення та видано постанову №775. Розгляд справи проведений з порушенням вимог ст. 280 КУпАП, без надання можливості позивачу скористатися правовою допомогою.

Іншу постанову (№776 від 30.10.2024) позивач отримав поштою.

ОСОБА_1 вважає, що у його діях відсутній склад адміністративних правопорушень, оскільки він фактично мав військовий квиток, який залишив за місцем проживання, з метою уникнення протиправного вилучення працівниками поліції. Обов`язок уточнення облікових данних у позивача відсутній, оскільки Президент України не видавав указу про мобілізацію після 18.05.2024.

Крім того, позивач вважає Кабінет Міністрів України, Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_3 - суб`єктами приватного права, які не уповноважені ухвалювати обов`язкові для виконання громадянами України рішення та здійснювати мобілізацію до Збройних Сил України, оскільки ці установи створені з порушенням чинного законодавства.

Представник позивача підтримав його позовні вимоги. Посилався на протиправність дій відповідача.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Подав клопотання про розгляд справи без його участі. Така неявка не перешкоджає розгляду справи.

За клопотанням позивача у судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_3 , який повідомив про обставини перебування ОСОБА_1 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 25 та 26 жовтня 2024 року.

У задоволенні клопотання позивача про виклик у якості свідків посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 судом відмовлено, оскільки обставини відмови позивача від підписання протоколів про адміністративні правопорушення зафіксовані відеозаписом та ніким не оспорюються. Оцінка інших обставин перебування ОСОБА_1 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , на які позивач посилався як доказ протиправності дій щодо нього, виходить за межі предмета спору в даній справі. Отже, підстави для перевірки таких обставин у даній справі відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані сторонами докази, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

За змістом ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною 1 статті 210 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку. Частиною 3 зазначеної статті передбачена адміністративна відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Частиною 1 статті 210-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Частиною 3 зазначеної статті передбачена адміністративна відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Відповідно до визначення ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває і по теперішній час.

Згідно ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України, шанування її державних символів - є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Крім того, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України, у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно ст. 1 вищезазначеного Закону встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

У відповідності до частин 5, 6 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через медіа.

Частиною 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин.

Адміністративні справи про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України) згідно ст. 235 КУпАП розглядають територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що постановою №775 від 30.10.2024 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210 КУпАП ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення військовозобов`язаним правил військового обліку (не уточнення своїх персональних даних).

У судовому засіданні позивач визнав, що не уточнював персональних даних у встановленому порядку, оскільки не вбачає доцільності таких дій.

Посилання позивача на відсутність такого обов`язку є необґрунтованими.

Згідно з пунктом 2 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. № 1487 (далі по тексту - Порядок №1487), військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави.

Пунктом 20 Порядку №1487 встановлено, що військовий облік ведеться на підставі даних паспорта громадянина України та військово-облікових документів. Військово-обліковими документами є: для призовників - посвідчення про приписку до призовної дільниці; для військовозобов`язаних - військовий квиток або тимчасове посвідчення військовозобов`язаного; для резервістів - військовий квиток.

Відповідно до облікової картки за ідентифікаційним номером НОМЕР_1 до військового квитка № НОМЕР_2 , ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних з 16.11.1998 року в ІНФОРМАЦІЯ_4 , військовий квиток виданий 06.06.1997 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Абзацем 5 підпункту 10-1 пункту 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, що є додатком 2 до Порядку №1487 встановлено, що у період проведення мобілізації (крім цільової) та/або протягом дії правового режиму воєнного стану призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.

Враховуючи, що ОСОБА_1 є військовозобов`язаним та не виконав вищезазначені вимоги Порядку № 1487, суд дійшов висновку про наявність у такій бездіяльності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП.

Справу про адміністративне правопорушення розглянуто уповноваженою особою. Стягнення накладено у межах санкції ч. 3 ст. 210 КУпАП.

Посилання позивача на порушення відповідачем його права на захист є безпідставними, оскільки дослідженим у судовому засіданні відеозаписом підтверджується роз`яснення прав, передбачених ст. 268 КУпАП під час складання протоколу про адміністративне правопорушення 26.10.2024.

За таких обставин, після роз`яснення права користуватись допомогою адвоката, позивач мав реальну можливість залучити захисника для участі у розгляді справи про адміністративне правопорушення 30.10.2024.

Крім того, суд зазначає, що позивачем отримано правничу допомогу під час звернення з адміністративним позовом та у судовому засіданні - таку допомогу надавав адвокат Ткачук В.М.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що постанова №775 від 30.10.2024 є законною та обгрунтованою. Підстави для її скасування відсутні.

Постановою №776 від 30.10.2024 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме порушення ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що виявилось у порушенні обов`язку мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

26.12.2024 старшим офіцером мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 під час перевірки наявності військово-облікового документу та правильності військового обліку в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 адресою: АДРЕСА_1 , виявлено факт, що позивач перебуває без військово-облікового документа та відповідно не міг його пред`явити.

Того ж дня зазначеною посадовою особою за даним фактом складено протокол №411 про адміністративне правопорушення стосовно позивача за частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

Згідно ч. 6 ст.22 Закону України №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби України у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.

У судовому засіданні ОСОБА_1 визнав, що 25.10.2024 пересувався між населеним пунктами м. Звягель Житомирської області та м. Корець Рівненської області без військового квитка, який залишив за місцем свого проживання.

Посилання позивача на те, що така відсутність військово-облікового документа не утворює складу адміністративного правопорушення, суд визнає помилковим, оскільки вищезазначеним Законом встановлено чіткий обов`язок громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського.

Внутрішнє переконання особи про необхідність зберігання військового квитка за місцем проживання не є обставиною, яка звільняє її від зазначеного обов`язку.

Суд наголошує, що перевірка таких документів у кожної особи є об`єктивною необхідністю в процесі виконання органами військового управління функції мобілізації військовозобов`язаних осіб. З огляду на перебування України в умовах воєнного стану внаслідок збройної агресії РФ, інтереси суспільства, що полягають у забезпеченні своєчасної ефективної мобілізації військовозобов`язаних, мають перевагу над приватними інтересами та правами будь-якої особи, у тому числі над її правом на недоторканність та на свободу пересування, що відповідає положенням статей 33, 64 Конституції України, частини 3 статті 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Викладені ОСОБА_1 ідеї заперечення правосуб`єктності центральних органів державної влади (Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України) є складовими частинами загальновідомої концепції нелегітимності держави України та всіх її інститутів, яка розроблена "фахівцями" з конституційного права України - випускниками Академії Федеральної служби безпеки Російської Федерації, та поширена засобами ворожої пропаганди, з метою обґрунтування військової агресії РФ проти України.

Використання позивачем таких ідей з метою дискредитації органів державної влади не може бути засобом доказування.

Для вирішення питання про наявність підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності є необхідним дослідження зібраних у справі доказів. У випадку, якщо докази про невинуватість особи існували, але не були досліджені органом (посадовою особою) з будь-яких причин, у тому числі внаслідок неможливості явки на розгляд справи особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, такі докази можуть бути надані під час оскарження рішення по справі.

Разом з тим, ч. 4 ст. 161 КАС України передбачає, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів.) Позивачем не надано суду належних та достатніх доказів на спростування обставин викладених в оскаржуваній постанові.

Судом встановлено, що справу про адміністративне правопорушення розглянуто уповноваженою особою, стягнення накладено у межах санкції ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

З`ясувавши всі обставини справи, суд дійшов висновку, що оскаржувані постанови є законними та обгрунтованими, підстави для їх скасування або зміни відсутні. Позовна заява не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72-76, 161, 246, 250, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, якщо скаргу не було подано. У випадку оскарження - з моменту проголошення судового рішення апеляційної інстанції.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складання повного його тексту.

Повний текст рішення складено 28.02.2025.

Суддя А.В. Помогаєв