Справа № 580/11290/23
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2025-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Собківа Я.М.,

суддів: Сорочка Є.О., Чаку Є.В,

за участю секретаря: Ольшевської Ж.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства Оборони України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа- ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування індивідуального акта,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства Оборони України, в якому просила суд:

визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом від 11.08.2023 № 15/в щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина - молодшого сержанта ОСОБА_3 , смерть якого пов`язана із захистом Батьківщини;

зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у сумі 7,5 мільйонів гривень у зв`язку із загибеллю сина - молодшого сержанта ОСОБА_3 , смерть якого пов`язана із захистом Батьківщини.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 19.04.2024 позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19.04.2024 та прийняти рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідач вказує, що постановою Кабінету Міністрів України № 1066 від 27.09.2022 було внесено зміни до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» шляхом звуження кола осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, а саме, таке право втратили отримувачі з числа громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.

Відтак відповідач вважає, що оскаржуване рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 15/в від 11.08.2023 в частині відмови позивачці в призначенні одноразової грошової допомоги є законним та обґрунтованим, прийнятим на підставі документів, які подавались нею до уповноваженого органу з метою отримання одноразової грошової допомоги та на підставі яких було встановлено, що остання є громадянкою РФ, відтак позбавлена можливості на отримання вказаної виплати.

Окрім того, відповідач вважає, що зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити позивачці одноразову грошову допомогу у зв`язку з загибеллю ОСОБА_3 , є необґрунтованим та не може бути задоволеним, оскільки є дискреційними повноваженнями відповідача.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.05.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19.04.2024.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2024 продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін. Призначено справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України про визнання протиправним та скасування індивідуального акта до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження з 08.07.2024.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.01.2025 перейдено із письмового провадження у відкрите судове засідання. Призначено справу у відкрите судове засідання на 18.02.2025. Продовжено строк розгляду справи на розумний термін.

03.02.2025 до Шостого апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_2 надійшла заява по справі, в якій останній просить задовольнити позовні вимоги.

18.02.2025 в судове засідання з`явились позивачка з представником та представник відповідача. Третя особа не з`явилась, повідомлена належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не подавала. Колегія суддів, зважаючи на відсутність заперечень з боку представників сторін, постановила розпочати розгляд справи за даної явки. Представник відповідача підтримав апеляційну скаргу. Позивачка та її представник заперечили проти задоволення апеляційної скарги. Колегія судів, порадившись на місці, заслухавши думку учасників справи, ухвалила оголосити перерву у розгляді справи. Наступний розгляд справи призначено на 25.02.2025.

В судове засідання, призначене на 25.02.2025 з`явились позивачка, представники позивачки та відповідача. Третя особа не з`явилась, повідомлена належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не подавала. Колегія суддів, зважаючи на відсутність заперечень з боку представників сторін, постановила розпочати розгляд справи за даної явки. Представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, позивачка та її представник заперечили проти задоволення апеляційної скарги. Представники сторін надали пояснення по суті справи, правом подання додаткових пояснень не скористались, виступили в судових дебатах.

Керуючись частинами першою та другою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилась в с. Паланка Уманського району Черкаської області. Станом на 24.08.1991 (дату проголошення Україною незалежності) проживала в Україні.

29.05.1993 позивачка отримала паспорт громадянина СРСР НОМЕР_1 (написів про громадянство немає).

Також, позивачка стверджує, що після закінчення навчання в Російській Федерації, повернулася до с. Паланка.

24.09.1995 ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 в шлюбі народився син - ОСОБА_3 .

23.05.1996 Виконавчим комітетом Палійської сільської ради Уманського району Черкаської області було здійснена реєстрація акту цивільного стану - реєстрація народження: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Місце народження с. Паланка, Уманського району, Черкаської області. Видане свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 від 23.05.1996 - прізвище матері ОСОБА_4 (українка). Також у свідоцтві від 23.05.1996 про народження ОСОБА_3 зазначений батько - ОСОБА_2 (національність - українець) та мати ОСОБА_4 (українка).

В 2004 році позивачці видана посвідка серії НОМЕР_3 на тимчасове проживання як громадянки РФ.

В подальшому рішенням Христинівського місцевого суду Черкаської області від 31.01.2006, за позовом ОСОБА_4 , розірваний шлюб з ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки Синицького старостинського округу Паланської сільської ради від 27.11.2023 № 194 ОСОБА_1 постійно проживала в с.Синиця від дня народження до вересня 1992 року. Станом на 24.08.1991 була зареєстрована та постійно проживала в с.Синиця (довідка видана на підставі записів архівних погосподарських книг Синицької сільської ради за період 1990-1996 років).

27.03.2022 молодший сержант ОСОБА_3 - син позивачки, командир кулеметного відділення кулеметного взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_4 під час безпосередньої участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії загинув.

Згідно із лікарським свідоцтвом про смерть № 12-17/54Брт/22 від 27.03.2022 причиною смерті ОСОБА_3 стала "мінно-вибухова травма численних ділянок тіла" 26 років, місце смерті: с. Кам`янка Ізюмського району Харківської обл.

Рішення Христинівського районного суду у справі № 706/821/22 встановлений факт родинних відносин, зокрема що ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , був сином ОСОБА_1 .

Як підтверджено матеріалами справи, згідно витягу 11 регіональної військово-лікарської комісії (протокол від 23.06.2022 № 614) причина смерті ОСОБА_3 пов`язана із захистом Батьківщини.

Як підтверджено посвідченням члена сім`ї № НОМЕР_5 , яке видане ІНФОРМАЦІЯ_4 20.02.2023 безстроково і діє на всій території України - ОСОБА_1 - мати військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби.

В подальшому позивачка звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_5 із заявою від 29.04.2023 №П-27/5 про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина ОСОБА_3 .

Відповідно до витягу з протоколу Комісії Міноборони України від 11.08.2023 № 15/в, ураховуючи статус ОСОБА_1 (громадянка РФ відповідно до посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_6 від 17.11.2004 безстроково) відмовлено у призначенні частки одноразової грошової допомоги матері загиблого ІНФОРМАЦІЯ_3 у період дії воєнного стану ОСОБА_3 .

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями відповідача, позивачка звернулася з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в порушення приписів частини другої статті 2 КАС України прийняв оскаржуване рішення, тому що позивачка має паспорт СРСР, а її громадянство РФ не підтверджено належними доказами.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, переглядаючи справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

На виконання частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частин 1 та 5 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частина 1 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) встановлює, що Одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

За приписами п. 1 ч. 2 ст. 16 № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

Відповідно до ч. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (далі - Постанова № 168) установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16- 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Якщо сім`я загиблої особи одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими актами законодавства, здійснюється одна з таких виплат за її вибором.

Абзацом 1 частини 2 Постанови № 168, із змінами, внесеними згідно з Постановами Кабінету Міністрів України № 1066 від 27.09.2022, № 836 від 09.08.2023 - у частині виплати додаткової винагороди застосовується з 01.06.2023) установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.

Як встановлено вище та не заперечується відповідачем, позивачка є матір`ю молодшого сержанта ОСОБА_3 - командира кулеметного відділення кулеметного взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_4 , який загинув під час безпосередньої участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачка має право на виплату частини одноразової грошової допомоги, як член сім`ї загиблого військовослужбовця (сина).

В той же час, як вказано вище, така грошова допомога не виплачується, серед іншого, громадянам Російської Федерації. Щодо наявності такого статусу у позивачки, колегія суддів звертає увагу, що відповідач, в порушення приписів статті 77 КАС України не надав доказів на підтвердження вказаного.

За визначенням, що міститься у ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон України № 3773-VI) посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Як вірно вказав суд першої інстанції, належність до громадянства та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 № 2235-III і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Значення має факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" від 18.01.2001 № 2235-III (13.11.1991), що може бути встановлено на підставі судового рішення.

Подібних правових висновків притримується Верховний Суд у постановах від 24.02.2021 у справі № 522/20494/18, від 05.04.2021 у справі № 523/14707/19, від 07.08.2023 у справі № 756/16751/21.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 №2235-III (далі - Закон № 2235-III) громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Як встановлено вище, відповідно до довідки Синицького старостинського округу Паланської сільської ради від 27.11.2023 № 194 ОСОБА_1 постійно проживала в с.Синиця від дня народження до вересня 1992 року. Станом на 24.08.1991 була зареєстрована та постійно проживала в с.Синиця (довідка видана на підставі записів архівних погосподарських книг Синицької сільської ради за період 1990-1996 років).

Пункт 3 ч. 2 ст. 9 Закону № 2235-III встановлює, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

За визначенням, що міститься у ст. 1 Закону № 2235-III безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Згідно із п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого указом Президента України від 27.03.2001 № 215 (далі - Порядок № 215) встановлення належності до громадянства України стосується:

а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі:

осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України;

осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України;

б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту;

в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.

Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

Керуючись п. 8 Порядку № 215 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Проаналізувавши вказані норми та встановлені обставини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що факт того що позивачка постійно проживала на території України, станом на день проголошення Незалежності України (24.08.1991) та на день набрання чинності Законом України "Про громадянство України" від 08.10.1991 за № 1636-ХІІ (13.11.1991) повністю підтверджується наявними доказами.

Окрім того, Верховний Суд у справі № 511/2413/19 зазначив: встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення у відповідності до норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, та не підлягає скасуванню.

Також, колегія суддів відхиляє тезу апеляційної скарги, що позивачка є громадянкою Російської Федерації, тому що відповідач не підтвердив вказане належними доказами.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У спірному випадку, відповідач не підтвердив належними доказами підстави прийнятого спірного рішення про відмову у виплаті частини одноразової грошової допомоги по загибелі сина позивачки під час несення військової служби.

Також колегія суддів вважає, що зобов`язання виплатити таку допомогу позивачці не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача та навпаки сприяє тому, щоб спір був остаточно вирішений та не став підставою повторного звернення до суду за захистом порушеного права позивачки.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріального та процесуального права.

У свою чергу, вказані в апеляційній скарзі доводи відповідача не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315, 316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства Оборони України - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова в повному обсязі складена 27 лютого 2025 року.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Сорочко Є.О.

Суддя Чаку Є.В.