Справа № 160/17802/24
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2025-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 лютого 2025 року м. Дніпросправа № 160/17802/24
Головуючий суддя І інстанції Прудник С.В.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Іванова С.М. (доповідач),

суддів: Шальєвої В.А., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.09.2024 в адміністративній справі №160/17802/24 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення форми С від 03.06.2024 року № прийнятого Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.09.2024 адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення форми С від 03.06.2024 року № прийняте Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати вищезазначене рішення, як незаконне та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з огляду на допущенні позивачем правопорушення, спірне податкове повідомлення-рішення було прийнято у відповідності з приписами чинного законодавства.

Також, 27.11.2024 року, 04.02.2025 року та 13.02.2025 року апелянтом були подані клопотання про розгляд справи за участі сторін.

Згідно з пунктом 2 частини 6 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Відповідно до п. 10 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Поряд з вказаним, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини», заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі «Варела Ассаліно проти Португалії», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Колегія суддів створила учасникам справи належні умови для ознайомлення з її рухом, шляхом надсилання копій усіх процесуальних документів по ній, а саме лише бажання сторін у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, висловлені ними в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення справи до розгляду з викликом її учасників.

Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в ухвалі від 06.05.2019 року по справі № 804/2823/16.

Таким чином, з огляду на те, що дана справа має незначну складність, не відноситься до справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження та була розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного провадження, обґрунтованим є розгляд справи в спрощеному провадженні без виклику сторін (в порядку письмового провадження), а тому в задоволенні заявлених апелянтом клопотань про розгляд справи за участі сторін, слід відмовити.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції, 25.04.2024 року в.о. начальника Головного управління ДПС у Дніпропетровській області Наталею Федаш, керуючись ст.19-1, ст. 20, п.п. 75.1.3 п.75.1 ст. 75, п.п.80.2.2 п.80.2 ст. 80 Податкового кодексу України прийнято наказ №1613-п «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме: провести фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Період діяльності який перевіряється: з 01.06.2021 року по дату завершення фактичної перевірки з урахуванням вимог ст. 102 Податкового кодексу України.

За результатами фактичної перевірки складено акт від 06.05.2024 року №1242/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 , якому зазначено, що в ході перевірки встановлено, зокрема, такі порушення:

- п.2, 10, 11 ст. 3Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Відповідачем в акті вказано, що «З ознайомленням та отриманням акту відмовились».

В той же час, позивачу акт перевірки не надавався на ознайомлення та отримання, а був надісланий засобами поштового зв`язку.

Крім того, в п.4.5 акту перевірки вказані додатки: звіт, чек РРО, опис готівки, вимога про надання документів, акт відмови від ознайомлення та отримання акту перевірки, інформація з баз ДПС, які не були долучені відповідачем до акту при відправленні позивачу.

11.06.2024 року на підставі акту від 06.05.2024 року № 1242/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області прийнято податкове повідомлення-рішення форми «С» від 03.06.2024 року №, згідно із яким до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції у сумі 390808,75 грн.

Вважаючи прийняте відповідачем податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся до суду із даним позовом про його скасування.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в наказі від 25.04.2024 року №1613-П відсутні будь-які посилання на інформацію про наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення позивачем законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення позивачем розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів, а тому у спірних правовідносинах відповідачем не обґрунтовано правомірності призначення перевірки відповідно до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України.

Зауважено, що податковим органом у ході фактичної перевірки встановлено проведення розрахункових операцій через РРО без роздрукування відповідного документу встановленої форми, не проведено розрахункову операцію на повну суму покупки, проводити розрахункові операції через реєстратори розрахункових операцій, незберігання контрольних стрічок реєстратора розрахункових операцій. Проте, на підтвердження цих порушень до акту не додано жодних доказів, попри те, що в пункті 4.5 акту зазначено про долучення: звіт, чек РРО, опис готівки, вимога про надання документів, акт відмови від ознайомлення та отримання акту перевірки, інформація з баз ДПС.

Суд апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Згідно з підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані, зокрема дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій (підпункти 21.1.1, 21.1.4 пункту 21.1 статті 21 ПК України).

Одним з видів податкового контролю за дотриманням вимог податкового та іншого законодавств відповідно до статті 75 ПК України є право контролюючих органів на проведення камеральної, документальних (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичної перевірки.

Такі перевірки мають свої особливості щодо сфери правового регулювання, підстав для їх призначення, проведення, оформлення результатів та прийнятих за її наслідками рішень.

Так, підпунктом 75.1.3. пунктом 75.1 статті 75 ПК України визначено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Порядок проведення фактичної перевірки визначений статтею 80 ПК України.

На відміну від всіх інших передбачених законом перевірок фактична перевірка здійснюється без будь-якого попередження платника податку (особи) відповідно до пункту 80.1 статті 80 ПК України.

Водночас, попри відсутність необхідності попередження платника про проведення фактичної перевірки закон встановлює підстави та обов`язкові умови (обставини), що є необхідною передумовою для її здійснення. Перелік підстав, які зумовлюють проведення фактичної перевірки, окреслений у відповідних підпунктах пункту 80.2 статті 80 ПК України.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на правове формулювання пункту 80.2 статті 80 ПК України, контекст якої передбачає (встановлює) можливість проведення перевірки, як за наявності виключно (хоча б) однієї підстави, указаної в цій нормі, так і за наявності одночасно декількох таких підстав у їх сукупності, що є мірою достатності для виникнення у контролюючого органу права на призначення перевірки. Водночас запроваджене законодавцем правове регулювання у цій нормі зумовлює і певні особливості її застосування контролюючим органом, оскільки абзацом третім пункту 81.1 статті 81 ПК України закріплені обов`язкові вимоги до змісту наказу про призначення перевірки, зокрема, необхідність відображення у ньому підстави для її проведення, визначеної цим Кодексом.

У цій справі в основу проведення фактичної перевірки платника податків відповідачем покладено підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України (правова підстава).

За приписами підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.

Отже, єдиною передумовою та підставою для призначення фактичної перевірки з питання дотримання платником податків податкової дисципліни, передбаченою підпунктом 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, є наявна та/або отримана в установленому законодавством порядку інформація від визначеного у цій же нормі кола суб`єктів: державних органів або органів місцевого самоврядування. Жодних інших підстав ця норма не встановлює.

Відповідно, саме наявність та/або отримання інформації є тією фактичною підставою для прийняття рішення про призначення фактичної перевірки, яке оформлюється у формі наказу і надає право контролюючому органу на його реалізацію шляхом проведення перевірки, за наслідками якої контролюючий орган має повноваження на прийняття відповідного рішення.

Підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України містить перелік сфер об`єктів податкового контрою, інформація про можливі порушення в яких має бути перевірена на предмет її підтвердження/спростування, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.

Застосована законодавцем у цій нормі конструкція щодо наявної/отриманої інформації - «яка свідчить про можливі порушення» - дає підстави для висновку, що вона має вказувати саме на можливі порушення платником податків законодавства у визначеній сфері, тобто ті ймовірні, засновані на обґрунтованих припущеннях, порушення, які підлягають перевірці на підставі цієї інформації.

Водночас аналіз абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України не дає підстав для висновку, що в наказі про проведення перевірки в обов`язковому порядку має бути зазначено конкретну норму податкового або іншого законодавства, контроль за якими покладено на контролюючи органи, яка порушується платником.

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що аналіз підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України дає підстави для висновку, що в ньому достатньою мірою розкривається як правова, так і фактична підстави для призначення фактичної перевірки, а саме - наявність/отримання інформації від визначеного кола суб`єктів щодо можливого допущеного порушення податкової дисципліни у сферах здійснення платниками податків розрахункових операцій, наявності чи відсутності відповідних дозвільних документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.

Саме шляхом призначення і проведення фактичної перевірки контролюючий орган має з`ясувати питання дотримання суб`єктом господарювання податкової дисципліни у сфері, про можливі порушення у якій контролюючий орган отримав інформацію. Іншими словами, наявність/отримання інформації ще не свідчить про наявність підстав для притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності, натомість, є підставою для здійснення податкового контролю задля перевірки отриманої/наявної інформації. Такий податковий контроль здійснюється шляхом прийняття рішення про проведення перевірки у формі наказу, вимоги до оформлення якого не передбачають обов`язку в повному обсязі розкрити в наказі на призначення перевірки зміст інформації та фактів, які вказують на можливе порушення платником податкового законодавства. Відсутня й імперативна вимога щодо розкриття конкретного порушення платником норм, а також про надання відповідних доказів такої несумлінної поведінки.

У випадку оскарження до суду платником наказу про призначення фактичної перевірки та/або прийнятого рішення податковим органом за наслідками такої перевірки, яка здійснена відповідно до підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України з підстав не зазначення деталізованої інформації та фактів, які вказують на можливе порушення платником податкового законодавства, доказів цього, суд, здійснюючи розгляд справи та оцінюючи обставини, підстави позову, не позбавлений можливості встановити та перевірити наявність або відсутність такої інформації про ймовірні порушення, що є законодавчо встановленою передумовою та підставою для призначення такої перевірки.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції акцентує увагу на наявності істотної різниці у критеріях оцінки правомірності наказу на предмет його підставності та/або оформлення, як наслідок, необхідності відмежування у спорах цієї категорії питання «наявності підстав для проведення перевірки» від питання «достатності відображення підстав для проведення перевірки у наказі» та/або «недоліків в оформленні рішення про проведення перевірки». Підстави для призначення будь-якої перевірки чітко закріплені у нормах ПК України, за наявності яких у контролюючих органів виникає безпосередньо право на проведення перевірки, тоді як відображення цих підстав у наказі про призначення перевірки фактично є формалізацією у письмовій формі права на проведення перевірки, яке вже виникло. Безумовно, формалізація підстави для проведення перевірки у наказі має відповідати вимогам абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Під час вирішення питання щодо правомірності призначення і проведення перевірки, зокрема фактичної, необхідно надавати оцінку достатності змісту наказу в контексті чіткого визначення у ньому правової (юридичної) підстави проведення такої перевірки та існування відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення.

Як свідчать матеріали справи, фактична перевірка, за результатом проведення якої було прийнято спірне податкове повідомлення-рішення, була проведена на підставі наказу від 25.04.2024 року № 1613-п.

Згідно пояснень відповідача, відображених у відзиві на адміністративний позов, підставою для призначення фактичної перевірки була доповідна записка управління податкового аудиту.

Так, відповідно до наданої відповідачем копії наведеної доповідної записки, управлінням податкового аудиту ГУ ДПС у Дніпропетровській області було повідомлено в.о. начальника ГУ ДПС у Дніпропетровській області Наталі Федаш, що згідно інформації «Системи обліку даних реєстраторів розрахункових операцій у господарській одиниці за адресою: м. Дніпро, вул. Космічна, буд. 28/Б, яка належить позивачу здійснюється проведення розрахункових операцій через РРО без використання режиму програмування із зазначенням коду товарної підкатегорії згідно УКТ ЗЕД, а також без цифрового значення штрихового коду марки акцизного податку (а.с. 35).

Між тим, як видно зі змісту наведеної доповідної записки, в ній відсутні дата її оформлення, дата її подання в.о. начальнику ГУ ДПС у Дніпропетровській області Наталі Федаш, її реєстраційний номер або інші ідентифікуючі дані, які б підтверджували факт її складання до прийняття наказу про призначення фактичної перевірки від 25.04.2024 року № 1613-п та, як наслідок, встановлювали причинно-правовий зв`язок прийняття останнього наказу з наявністю інформації, відображеній в наведеній доповідній записці.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що у спорах цієї категорії перевірці підлягають як питання наявності обґрунтованих підстав для призначення перевірки, так і дотримання контролюючим органом вимог абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України під час оформлення рішення про призначення перевірки у формі наказу, їх узгодженість між собою.

Кожне заявлене в межах конкретної справи порушення оцінюється судом на предмет його «істотності» чи «не істотності». Виявлення під час розгляду справ допущення контролюючим органом істотних порушень норм податкового законодавства (до прикладу, встановлення факту відсутності законних підстав для призначення перевірки), це за висновками Верховного Суду може спричиняти наслідки у вигляді скасування наказу про призначення перевірки та/або рішень, прийнятих за її наслідками. Водночас ті процедурні порушення, які за своїм змістом не є істотними за практикою Верховного Суду таких наслідків не спричиняють.

Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 12.12.2024 року по справі № 600/1579/24 та від 29.01.2025 року по справі № 160/8721/23, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Отже, у випадку наявності обґрунтованих підстав для призначення фактичної перевірки, не можна вважати правомірним наказ про її призначення, у якому наявне покликання на вимоги підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, але в основу покладено інформацію, викладену в доповідній записці, яку, з урахуванням вищенаведеного, не можна вважати належним та достатнім доказом підстав для її призначення, з урахуванням приписів ст.ст. 73-76 КАС України, що є істотним порушенням.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи, у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, щодо непідвтердження відповідачем наявності підстав для призначення фактичної перевірки, визначених п.п. 80.2.2 п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України станом на 25.04.2024 року (день прийняття наказу про призначення перевірки) та, як наслідок, протиправності проведення фактичної перевірки, що є самостійною та достатньою підставою для визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення форми С від 03.06.2024 року №.

Поряд з вказаним, з мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення видно, що судом першої інстанції також була надана оцінка суті інкримінованих позивачу правопорушень та зазначено, що з акту перевірки вбачається, що податковим органом у ході фактичної перевірки встановлено проведення розрахункових операцій через РРО без роздрукування відповідного документу встановленої форми, не проведено розрахункову операцію на повну суму покупки, проводити розрахункові операції через реєстратори розрахункових операцій, незберігання контрольних стрічок реєстратора розрахункових операцій.

Проте, на підтвердження цих порушень до акту не додано жодних доказів, попри те, що в пункті 4.5 акту зазначено про долучення: звіт, чек РРО, опис готівки, вимога про надання документів, акт відмови від ознайомлення та отримання акту перевірки, інформація з баз ДПС.

Однак, як видно з матеріалів адміністративної справи і, на що не звернув увагу суд першої інстанції задовльянючи адміністративний позов, відповідачем до відзиву на адміністративний позов були долучені: акт відмови від підпису від 25.04.2024 року № 000323, акт, що засвідчує факт відмови від ознайомлення та підписання акту фактичної перевріки від 23.05.2024 року № 000323, опис наявної готівки на місці проведення перевірки, Х-звіт №2486 за 25.04.2024 року, чек № 10166 від 25.04.2024 року, письмова вимога перевіряючих про надання платником податків документів, витяг з бази СОД (а.с. 37-48).

Отже, податковим органом була надана доказова база, яка на думку останнього підтверджує факт вчинення позивачем інкримінованих правопорушень.

В свою чергу, колегією суддів апеляційного суду наведена доказова база відповідача не досліджується, оскільки, як вже було зазначено, протиправність призначення фактичної перевірки є самостійною та достатньою підставою для скасування спірного податкового повідомлення-рішення.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції даної постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.09.2024 в адміністративній справі №160/17802/24 змінити, шляхом викладення тексту його мотивувальної частини в редакції даної постанови.

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.09.2024 в адміністративній справі №160/17802/24 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, за наявності підстав, передбачених ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва

суддя В.Є. Чередниченко