Справа № 600/2157/21-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2025-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/2157/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лелюк Олександр Петрович

Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В.

27 лютого 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Капустинського М.М. Сапальової Т.В. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Литвин Д. С.,

представника відповідача: Булгакова С. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

Позивач звернувся із позовом до Чернівецького окружного адміністративного суду в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невиплати йому у період з 01.10.2015 по 30.06.2016 доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі, а також компенсації за невикористані 11 днів додаткової щорічної оплачуваної відпустки державного службовця за період роботи з 12.09.2015 по 30.06.2016;

- зобов`язати Національний банк України нарахувати та виплатити йому заборгованість із заробітної плати за період з 01.10.2015 по 30.06.2016 у сумі 27784,06 грн, в тому числі: доплату за ранг державного службовця у сумі 1080,00 грн, надбавку за вислугу років у сумі 26704,06 грн;

- зобов`язати Національний банк України нарахувати та виплатити йому компенсацію за невикористані 11 днів додаткової щорічної відпустки державного службовця за період з 12.09.2015 по 30.06.2016 у сумі 5808,88 грн.

ІІ. ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду 22.09.2021 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 22.09.2021 - без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.06.2024 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 22.09.2021 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2022 у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невиплати у період з 01.10.2015 по 30.06.2016 доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі та зобов`язання Національного банку України здійснити нарахування та виплатити заборгованість із заробітної плати за період з 01.10.2015 по 30.06.2016 скасовано.

Справу у цій частині направлено на новий розгляд до Чернівецького окружного адміністративного суду.

В іншій частині рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 22.09.2021 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2022 залишено без змін.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду 24.10.2024 позов задоволено повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невиплати ОСОБА_1 у період з 01.10.2015 по 30.06.2016 доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі.

Зобов`язано Національний банк України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01.10.2015 по 30.06.2016 у сумі 27784,06 грн, в тому числі: доплату за ранг державного службовця у сумі 1080,00 грн; надбавку за вислугу років у сумі 26704,06 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Національного банку України правничу допомогу в сумі 2500,00 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи висновки Верховного Суду, на момент виникнення спірних правовідносин (тобто до 01.05.2016) діяв Закон України "Про державну службу" від 17.11.2011 № 4050-VI, який не передбачав жодних обмежень його застосування до службовців Національного банку України щодо оплати праці. Вказані обмеження почали діяти з 01.05.2016.

ІІІ. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що фактично предметом позову ОСОБА_1 є визнання неправомірними змін істотних умов праці.

Оскільки підставою для позову є незаконність змін істотних умов праці та визнання протиправного розпорядчого акта, яким вони запровадженні, то у цьому випадку працівник може звернутися до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому про нові умови праці позивач був попереджений більше ніж за два місяці до їх запровадження.

ІV. ВІДЗИВ НА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що предметом спору в даній справі є не зміна істотних умов праці, як це усіма силами намагається показати апелянт, а стягнення заборгованості із заробітної плати.

Така заборгованість виникла через неправильне застосування роботодавцем закону та порушення наданих ним письмових гарантій.

V. РУХ СПРАВИ У СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою суду від 29.01.2025 відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до апеляційного розгляду на 18.02.2025 о 09:30.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд задовольнити її повністю.

VІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

У період з 13.09.1995 по 15.11. 2018 позивач працював на різних посадах у Національному банку України з робочим місцем у місті Чернівці, що підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_1 .

01.02.2000 позивачу, який прийняв присягу державного службовця, присвоєно дев`ятий ранг державного службовця, а 27.04.2015 позивачу присвоєно шостий ранг державного службовця.

Водночас, згідно із записом трудової книжки № 15 позивач втратив статус державного службовця з 01.05.2016 відповідно до Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII Про державну службу.

Листом (електронним повідомленням) Департаменту персоналу Національного банку України №В/17-0006/49577 від 11.05.2016 повідомлено керівників структурних підрозділів центрального апарату Національного банку України про зміну істотних умов праці, у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про державну службу». У вказаному листі зазначено, що до 01.07.2016 Національний банк України зобов`язується зберігати оплату праці, пільги гарантії, компенсації, а також зобов`язання у зв`язку із наявністю статусу державного службовця за працівниками відповідно до законодавства, що діяло до 01.05.2016.

Аналогічне роз`яснення про зміну істотних умов праці з 01.07.2016 міститься в листі Національного банку України № 17-0009/50609 від 19.09.2018, наданого на запит голови профспілкового комітету первинної організації профспілки Управління Національного банку України в Чернівецькій області Кушнір І.В. № 47-014/3 від 20.08.2018.

Як вбачається з особової картки ОСОБА_1 , протягом 25.09.2015 по 09.10.2015 останній використав додаткову відпустку за період з 13.09.2014 по 12.09.2015.

Дослідженням розрахункових листків позивача за період з жовтня 2015 року по червень 2016 року включно встановлено, що заробітна плата позивачу нараховувалась з урахуванням таких видів грошового забезпечення: за жовтень-грудень 2015 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив., відп.дод.; за січень 2016 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив., лікарн. (НБУ), лікарн. (непрац.); за лютий 2016 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив., індекс. з-пл., за вик. цілей та завдань; за березень 2016 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив., індекс. з-пл.; за квітень 2016 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив.; за травень 2016 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив., за вик. цілей та завдань; за червень 2016 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив.

Наказом Національного банку України від 13.11.2018 № 4402-к позивача звільнено з посади старшого інженера управління інформатизації регіонів (робоче місце в місті Чернівці) Департаменту інформаційних технологій з 15.11.2018 за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Зазначеним наказом також зобов`язано здійснити позивачу виплату грошової компенсації: за 1 календарний день невикористаної щорічної основної відпустки за робочий рік з 13.09.2016 до 12.09.2017; за 10 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за робочий рік з 13.09.2017 до 12.09.2018; за 4 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за робочий рік з 13.09.2018 до 15.11.2018; за 4 календарних дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці (ненормований робочий день) за робочий рік з 13.09.2016 до 12.09.2017; за 4 календарних дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці (ненормований робочий день) за робочий рік з 13.09.2017 до 12.09.2018; за 1 календарний день невикористаної щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці (ненормований робочий день) за робочий рік з 13.09.2018 до 15.11.2018. Зобов`язано здійснити позивачу виплату одноразової допомоги в розмірі 7 посадових окладів.

Відповідно до розрахункового листка (30.11.2018) позивачу нараховано суму заробітної плати з урахуванням посадового окладу, компенсації відпустки при звільненні, компенсаційної виплати при звільненні, яка з відрахуванням ПДФО, військового податку та внеску профспілки Управління НБУ в Чернівецькій області, складала 96284,34 грн. Указана сума була виплачена позивачу 15.11.2018, що підтверджується платіжним дорученням № 10533Р.

Із змісту листа Національного банку України від 07.04.2021 № 60-005/29961, виданого за результатами розгляду адвокатського запиту АО Адвокатська компанія Лекстер в інтересах ОСОБА_1 видно, що позивачем використано за робочий рік з 13.09.2015 по 12.09.2016 щорічну відпустку з 11.07.2016 по 24.07.2016 тривалістю 14 календарних днів та з 19.09.2016 по 03.10.2016 тривалістю 15 календарних днів, а також щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці (ненормований робочий день) тривалістю один календарний день 04.10.2016.

Згідно приміток до вказаного листа розрахунок тривалості відпустки здійснено з урахуванням втрати працівниками НБУ статусу державного службовця з 01.05.2016 відповідно до Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII Про державну службу та збереженням пільг і компенсацій протягом двох місяців відповідно до ст. 32 Кодексу законів про працю України.

Розрахунок тривалості відпустки здійснено з 01.07.2016 (дата завершення двомісячного терміну збереження пільг і компенсацій у зв`язку з втратою працівниками статусу державного службовця) і до завершення робочого року.

Згідно з листом Національного банку України від 22.04.2021 № 60-0005/35148, виданого за результатами розгляду адвокатського запиту АО Адвокатська компанія Лекстер в інтересах ОСОБА_1 , у вересні 2015 року позивачу нараховувалася та виплачувалася надбавка за ранг державного службовця та надбавка за вислугу років. Згідно розділу V. Надбавки Положення про оплату праці (заробітну плату) працівників Національного банку України, яке затверджене постановою Правління НБУ від 10.07.2015 № 456, що набрала чинності з 01.10.2015, не передбачено встановлення надбавок за вислугу років та ранг працівникам Національного банку.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачувались доплата за ранг державного службовця та надбавка за вислугу років на державній службі за період з 01.10.2015 по 30.06.2016, позивач звернувся до суду з цим позовом.

VІІ. ПОЗИЦІЯ СЬОМОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На момент виникнення спірних правовідносин принципи, правові та організаційні засади державної служби, умови та порядок реалізації громадянами України права на державну службу визначав Закон України від 17.11.2011 № 4050-VI Про державну службу (далі - Закон № 4050-VI).

Пунктом 4 ч. 1 ст. 10 Закону № 4050-VI визначено, що державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади державної служби, результатів службової діяльності, стажу державної служби та рангу державного службовця.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону № 4050-VI цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 4050-VI дія цього Закону не поширюється на: 1) Президента України, членів Кабінету Міністрів України, перших заступників та заступників міністрів; 2) народних депутатів України; 3) Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; 4) депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, крім обраних на посади у Верховній Раді Автономної Республіки Крим, на яких вони працюють на постійній основі; 5) суддів; 6) працівників прокуратури, яким присвоюються класні чини; 7) працівників державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим та їх апарату, які виконують функції з обслуговування; 8) працівників державних підприємств, установ та організацій, а також інших суб`єктів господарювання державної форми власності, працівників підприємств, установ та організацій, що знаходяться у власності Автономної Республіки Крим, крім осіб, які займають визначені законодавством посади державної служби у центрах зайнятості Державної служби зайнятості, Національній академії державного управління при Президентові України, Національному інституті стратегічних досліджень та Інституті законодавства Верховної Ради України; 9) військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до закону, осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та інших органів, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом.

Отже, ч. 2 ст. 2 Закону № 4050-VI встановлений виключний перелік посад, на який не поширюється сфера дії цього Закону. При цьому, серед наведеного переліку, посади службовців Національного банку України у ній не передбачено, тому позивач користувався усіма правами і гарантіями державного службовця, передбаченими Законом № 4050-VI.

Відповідно до ч. 1, 3 та 4 ст. 46 Закону № 4050-VI заробітна плата державного службовця складається з посадового окладу, надбавок до нього та премій, передбачених цим Законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 № 679-XIV (далі - Закон № 679-XIV) Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 64 Закону № 679-XIV умови найму, звільнення, оплати праці, надання відпусток, службові обов`язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців Національного банку визначаються Законом України "Про державну службу".

Працівниками Національного банку є службовці та обслуговуючий персонал Національного банку. Службовцями вважаються особи, які безпосередньо беруть участь у виконанні функцій Національного банку та займають посади, передбачені штатним розписом.

Правління Національного банку визначає перелік посад працівників, трудовий договір з якими укладається у формі контракту.

Службовці Національного банку є державними службовцями, і до них застосовуються норми Закону України "Про державну службу", якщо цей Закон не встановлює іншого.

Питання функціонування державної служби у Національному банку та класифікації посад вирішує Правління Національного банку відповідно до законодавства України.

Ранги державних службовців Національного банку, що відповідають посадам першої категорії, присвоюються Президентом України. Інші ранги присвоюються Головою Національного банку.

До складу обслуговуючого персоналу Національного банку входять працівники, обов`язки яких безпосередньо не пов`язані із виконанням функцій Національного банку.

Структура та розмір оплати праці службовців Національного банку визначаються Правлінням Національного банку відповідно до законодавства про оплату праці.

З 01.05.2016 у статтю 64 Закону № 679-XIV внесено зміни, викладено цю статтю в іншій редакції, зокрема, передбачено, що умови найму, звільнення, надання відпусток, службові обов`язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців Національного банку визначаються Правлінням Національного банку з урахуванням законодавства про працю.

Працівниками Національного банку є службовці та обслуговуючий персонал Національного банку. Службовцями вважаються особи, які безпосередньо беруть участь у виконанні функцій Національного банку та займають посади, передбачені штатним розписом.

Правління Національного банку визначає перелік посад працівників, трудовий договір з якими укладається у формі контракту.

До складу обслуговуючого персоналу Національного банку входять працівники, обов`язки яких безпосередньо не пов`язані із виконанням функцій Національного банку.

Структура та розмір оплати праці службовців Національного банку визначаються Правлінням Національного банку відповідно до законодавства про оплату праці.

Розмір оплати праці обслуговуючого персоналу Національного банку встановлюється Правлінням Національного банку відповідно до норм законодавства про оплату праці.

Постановою Правління Національного банку України від 10.07.2015 № 456, яка набрала чинності з 01.10.2015, затверджено Положення про оплату праці (заробітну плату) працівників Національного банку України (далі - Положення № 456).

Пунктом 2 Положення № 456 визначено умови оплати праці (заробітної плати) працівників, які перебувають у трудових відносинах із Національним банком України, та порядок установлення їм складових та розмірів заробітної плати.

Відповідно до пункту 10 Положення № 456 оплата праці працівників Національного банку складається з основної і додаткової заробітної плати та інших виплат.

Згідно з пунктами 11 та 12 Положення № 456 основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). Для працівників Національного банку встановлюється у вигляді посадових окладів. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та особливі умови праці. Вона включає премії, надбавки, доплати, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені законодавством України.

Частиною 5 ст. 353 КАС України встановлено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Враховуючи положення наведеної норми Кодексу, суд вирішує спір в частині визнання протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невиплати у період з 01.10.2015 по 30.06.2016 доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі та зобов`язання Національного банку України здійснити нарахування та виплатити заборгованість із заробітної плати за період з 01.10.2015 по 30.06.2016.

Згідно приписів ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові Верховного Суду від 04.06.2024 у справі № 600/2157/21-а, в якому вказано, що до спірних правовідносин повинні застосовуватися норми Закону України Про державну службу № 4050-VI та наголошено про неврахування постанови Верховного Суду від 16.07.2020 у справі № 817/511/17 при розгляді аналогічного спору, де спірні відносини у справі № 600/2157/21-а є подібними.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 16.07.2020 у справі № 817/511/17, Верховний Суд мотивував свою позицію (п. 50 постанови) тим, що твердження судів стосовно уповноваження Законом № 679-XIV Правління Національного банку України визначати умови оплати праці є хибним, оскільки у спірний період Законом №679-XIV і були надані Правлінню НБ України повноваження, однак статтею 64 вказаного Закону регламентована відповідність цих умов нормам законодавства про оплату праці, зокрема, Закону України Про державну службу.

Тим самим Верховний Суд зробив висновок, що норми Закону України Про державну службу відносяться до законодавства про оплату праці державних службовців, що поширюється на працівників Нацбанку.

Таким чином, на думку Верховного Суду нова редакція ст. 64 Закону № 679-XIV не виключає застосування до правовідносин щодо оплати праці працівників Національного банку, що мають статус державного службовця, положень Закону України Про державну службу.

У пунктах 47 - 49 наведеної постанови Верховний Суд вказав, що «у спірний період діяв, який не передбачав жодних обмежень його застосування до службовців НБ України, такі обмеження почали діяти з 01.05.2016. Законом № 679-XIV було встановлено, що умови оплати праці службовців НБ України визначаються Законом України Про державну службу, і дане положення діяло також до 01.05.2016. Після 01.05.2016 вказана норма була змінена і нею передбачалось, що умови оплати праці визначаються лише Правлінням НБ України, без посилання на Закон України Про державну службу. Таким чином, є необґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій, що спеціальним Законом № 679-XIV з 01.10.2015 змінено умови оплати праці позивача як службовця НБ України. Верховний Суд наголосив, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що вказані зміни були впровадженні лише з 01.05.2016, тобто не охоплюють спірний період».

З огляду на викладене, суд зауважує, що на момент виникнення спірних правовідносин (тобто до 01.05.2016) правові та організаційні засади державної служби, умови та порядок реалізації громадянами України права на державну службу, пільги і гарантії державного службовця визначали Закон України "Про державну службу" від 17.11.2011 № 4050-VI та Закон України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 № 679-XIV.

Так, у спірний період діяв Закон № 4050-VI, який не передбачав жодних обмежень його застосування до службовців Національного банку України щодо оплати праці. Вказані обмеження почали діяти з 01.05.2016.

З 01.05.2016 у ст. 64 Закону № 679-XIV внесено зміни, викладено цю статтю в іншій редакції, зокрема, передбачено, що умови найму, звільнення, надання відпусток, службові обов`язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців Національного банку визначаються Правлінням Національного банку з урахуванням законодавства про працю.

Окрім того, Законом № 679-XIV у вказаний період було встановлено, що умови оплати праці службовців Національного банку України визначаються Законом України Про державну службу. Дане положення діяло також до 01.05.2016. Після 01.05.2016 вказана норма була змінена і нею передбачалось, що умови оплати праці визначаються лише Правлінням Національного банку України, без посилання на Закон України Про державну службу.

Вказані зміни були впровадженні лише з 01.05.2016, тобто не охоплюють спірний період.

Таким чином, період, за який, позивач, має право на отримання спірних доплат почався 01.10.2015 і тривав до 01.05.2016.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що в даній справі предметом позову ОСОБА_1 фактично є визнання неправомірними змін істотних умов праці.

Колегія суддів зазначає, що в даних правовідносинах предметом спору є заробітна плата позивача, а саме: доплата за ранг державного службовця та надбавка за вислугу років.

При цьому правомірність зміни умов праці не є питанням у цих правовідносинах, оскільки предмет спору полягає у відповідності розміру заробітної плати позивача нормам законодавства про оплату праці, зокрема, Закону України Про державну службу.

Разом з тим судом першої інстанції вірно вказано, що дослідженням листа Національного банку України від 22.04.2021 № 60-0005/35148 встановлено, що у вересні 2015 року позивачу нараховувалася та виплачувалася надбавка за 6 ранг державного службовця та надбавка за вислугу років. Згідно розділу V. Надбавки Положення про оплату праці (заробітну плату) працівників Національного банку України, яке затверджене постановою Правління НБУ від 10.07.2015 № 456, що набрала чинності з 01.10.2015, не передбачено встановлення надбавок за вислугу років та ранг працівникам НБУ.

Дослідженням листа (електронним повідомленням) Департаменту персоналу Національного банку України № В/17-0006/49577 від 11.05.2016 встановлено, що відповідач, посилаючись на положення ст. 32 КЗпП України та ст. 22 Конституції України, повідомив керівників структурних підрозділів центрального апарату Національного банку України про зміну істотних умов праці у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про державну службу». У вказаному листі зазначено, що до 01.07.2016 Національний банк України зобов`язується зберігати оплату праці, пільги гарантії, компенсації, а також зобов`язання у зв`язку із наявністю статусу державного службовця за працівниками відповідно до законодавства, що діяло до 01.05.2016.

Аналогічне роз`яснення про зміну істотних умов праці з 01.07.2016 міститься в листі Національного банку України № 17-0009/50609 від 19.09.2018, наданого на запит голови профспілкового комітету первинної організації профспілки Управління Національного банку України в Чернівецькій області Кушнір І.В. № 47-014/3 від 20.08.2018.

Отже відповідач письмово гарантував позивачу збереження попередніх умов праці на період до 01.07.2016, відтак істотні умови праці позивача в частині оплати праці змінилися саме з 01.07.2016.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, має право як працівник Національного банку України, в якого наявний 6 ранг державного службовця, має право на отримання доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі за період з 01.10.2015 по 30.06.2016.

Стосовно розрахунку суми заборгованості із заробітної плати за період з 01.10.2015 по 30.06.2016 у сумі 27784,06 грн, в тому числі: доплату за ранг державного службовця у сумі 1080,00 грн; надбавку за вислугу років у сумі 26704,06 грн суд зазначає, що відповідачем не наведено в апеляційній скарзі обґрунтувань щодо незаконності вирішення спору в цій частині хоча в силу закону обов`язок щодо доказування покладається саме на відповідача.

При цьому, суд апеляційної інстанції перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу заборгованість із заробітної плати за період з 01.10.2015 по 30.06.2016 у сумі 27784,06 грн, в тому числі: доплату за ранг державного службовця у сумі 1080,00 грн; надбавку за вислугу років у сумі 26704,06 грн.

В апеляційній скарзі відповідача посилався на те, що підставою для позову є незаконність змін істотних умов праці та визнання протиправного розпорядчого акта, яким вони запровадженні, то у цьому випадку працівник може звернутися до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Проте колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що в даних правовідносинах позивач не оскаржує зміну істотних умов праці чи розпорядчого акту, яким вони затверджені. Предметом спору є виключно питання щодо заробітної плати позивача.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакцій, чинній до 18.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-IX, яким ч. 2 ст. 233 КЗпП України викладено у наступній редакції: "Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)."

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 09.02.99 № 1-рп/99, від 13.05.97 № 1-зп, від 05.04.2001 № 3-рп/2001), Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі № 260/3564/22 (адміністративне провадження № Пз/990/4/22) дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX) тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

На момент виникнення спірних правовідносин та звільнення позивача за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (15.11.2018), ч. 2 ст. 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

За таких обставин право позивача на звернення до суду із цим позовом, відповідно до положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022), не обмежене будь-яким строком, а відтак, позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

Щодо висновку суду першої інстанції в частині вирішення питання розподілу судових витрат, а саме стягнення витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає, що відповідач не навів аргументів, щодо незаконності вирішення питання розподілу судових витрат, при цьому, суд апеляційної інстанції перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

VІІІ. ВИСНОВОК ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Національного банку України залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Капустинський М.М. Сапальова Т.В.