Справа № 160/25229/24
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2025-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 лютого 2025 року м. Дніпросправа № 160/25229/24
(суддя Ніколайчук С.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Шальєвої В.А., Іванова С.М.,

за участю секретаря судового засідання Корсун Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засідання адміністративну справу за апеляційною скаргою Територіального управління БЕБ у м. Києві на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року у справі №160/25229/24 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління БЕБ у м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 18 вересня 2024 року звернувся до суду з позовом до Територіального управління БЕБ у м. Києві, згідно з яким, просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління БЕБ у м. Києві щодо ненарахування та невиплати при звільненні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 15 календарних років служби;

- зобов`язати Територіальне управління БЕБ у м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 15 календарних років служби;

- визнати протиправними дії Територіального управління БЕБ у м. Києві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані ним у 2023 році календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки та щорічної додаткової відпустки, а саме: за 8 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 3 календарні дні щорічної додаткової відпустки;

- зобов`язати Територіальне управління БЕБ у м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані ним у 2023 році календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки та щорічної додаткової відпустки, а саме: за 8 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 3 календарні дні щорічної додаткової відпустки.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає про те, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні та грошову компенсацію за невикористані ним у 2023 році дні основної та додаткової відпустки.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не набув права на отримання одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби, а тому є особою, виняток для яких встановлено положеннями статті 9 Закону № 2262-ХІІ та пункту 10 Порядку № 393, тобто має право на таку виплату при повторному звільненні. Також, суд першої інстанції зауважив на тому, що у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, особа, яка має спеціальне звання БЕБ, має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що полягає в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з особою, яка має спеціальне звання БЕБ, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач оскаржив його в апеляційному порядку з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповного з`ясування судом обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає про те, що період календарної служби позивача в Бюро економічної безпеки України з 06.09.2023 по 23.07.2024 в календарному обчисленні становить 00 років 10 місяців 17 днів, вказане свідчить про те, що позивач не має повних календарних років служби в Бюро економічної безпеки України, які б надавали останньому право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 9 Закону та пунктом 10 Порядку № 393, за період служби з дня останнього зарахування на службу в БЕБ без урахування періоду попередньої служби. При цьому, відповідач вказує на те, що позивач набув право на отримання такої допомоги ще при звільненні з органів внутрішніх справ, а тому у відповідача не має підстав для такої виплати позивачу. Також, відповідач зазначає про те, що невикористана позивачем частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2023 рік становить - 8 календарних днів, а щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2023 рік - 3 календарні дні, при цьому, нарахування та виплата грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустку в цей період позивачу не здійснювалась відповідно до пункту 67 Положення № 1333, оскільки вказаний період (2023 рік) не є роком звільнення позивача.

Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, позивач, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить у її задоволені відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача яка підтримала доводи апеляційної скарги, пояснення представника позивача, яка заперечувала щодо її задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 , проходив службу в Територіальному управлінні БЕБ у м. Києві, та наказом Територіального управління БЕБ у м. Києві № 151-к/ДСК від 18.07.2024 був звільнений зі служби в Бюро економічної безпеки України 23.07.2024. У вищевказаному наказі, окрім іншого, зазначено, що станом на 23.07.2024 вислуга років позивача у календарному обчисленні складає 15 років 11 місяців 01 день, а також зазначено про виплату грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку за 2024 рік (а.с.15).

06.08.2024 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Територіального управління БЕБ у м. Києві про надання йому розрахунку одноразової грошової допомоги за 15 повних календарних років служби та здійснення безпосередньої виплати відповідної допомоги (а.с.19).

Листом № 23.24/10.1/2/10015-24 від 02.09.2024 Територіальне управління БЕБ у м. Києві повідомило позивача про відсутність, на їх думку, правових підстав для надання розрахунку та виплати одноразової грошової допомоги (а.с.20).

Також 08.08.2024 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Територіального управління БЕБ у м. Києві про надання йому розрахунку невикористаних основної та додаткової відпусток за 2023 рік, а також здійснення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки за 2023 рік під час проходження служби в Територіальному управлінні БЕБ у м. Києві (а.с.21).

Листом № 23.24/10.1/2/9929-24 від 30.08.2024 Територіальне управління БЕБ у м. Києві повідомило позивача про відсутність підстав для нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки у 2023 році (а.с.22). Правомірність дій відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані календарні дні відпустки у 2023 році є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону № 1150-ІХ особи, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та інших законів України з урахуванням положень. встановлених цим Законом.

Відповідно до частини третьої статті 30 Закону № 1150-ІХ пенсійне забезпечення осіб, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-XII).

Частиною другою статті 9 Закону № 2262-ХІІ передбачено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Системний аналіз вищенаведеної норми встановлює дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним у ній особам, зокрема, це особи, які мають право на пенсію та звільнені зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини та наявність вислуги років 10 років і більше.

Водночас, частиною третьою статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено вичерпний перелік підстав для невиплати вищезазначеної одноразової грошової допомоги, згідно якого, права на виплату одноразової грошової допомоги позбавляються особи рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем чи у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, не виплачується. Одноразова грошова допомога також не виплачується військовослужбовцям, звільненим з військової служби на підставах, визначених пунктами 2-4 частини другої статті 36 (крім випадків звільнення у зв`язку з виявленням однієї з підстав, зазначених у пунктах 1 і 9 частини другої статті 31) Закону України «Про розвідку».

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 згідно з наказом від 18.07.2024 № 151-к/ДСК має календарну вислугу років 15 років 11 місяців 01 день (а.с.15).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи протоколом від 24.07.2024 року № позивачу з 24.07.2024 року призначено пенсію за вислугу років, як працівнику БЕБ (а.с.18).

Вказані обставини свідчать про те, що позивач станом на дату звільнення з Територіального управління БЕБ у м. Києві, за власним бажанням, мав в наявності календарну вислугу років більше 10 років та набув права на пенсію, що є відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» є підставою для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги, а тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої про необхідність задоволення цієї частини позовних вимог.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними та такими, що не впливають на правильність вирішення цієї справи посилання відповідача на те, що таку допомогу позивачу мали виплатити органи, в яких він працював раніше, оскільки такі твердження не узгоджуються з вимогами статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», так як у спірних відносинах позивачу призначено пенсію за вислугу років, як працівнику БЕБ з 24.07.2024 року та згідно з наказом про звільнення позивач має календарну вислугу років 15 років 11 місяців 01 день.

Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» надає право на отримання одноразової грошової допомоги, зокрема за умови наявності вислуги років 10 років і більше, без критерію пропорційності набуття такої вислуги років в тому чи іншому органі.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не заперечує того, що позивачем не використано 8 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 3 календарні дні щорічної додаткової відпустки у 2023 році та відповідачем не проведено позивачу грошову компенсацію за ці дні невикористаних відпусток.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

При цьому варто відзначити, що станом на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення цього рішення в Україні діє правовий режим воєнного стану.

Особливості організації трудових відносин в умовах цього стану визначено Законом України від 15 березня 2022 року №2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Положеннями абзацу четвертого частини першої статті 12 вказаного закону встановлено, що у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки».

Закон України від 28.01.2021 № 1150-IX «Про Бюро економічної безпеки України» (далі - Закон №1150-IX) визначає правові основи організації та діяльності Бюро економічної безпеки України.

Відповідно до статті 1 Закону №1150-IX Бюро економічної безпеки України є центральним органом виконавчої влади, на який покладаються завдання щодо протидії правопорушенням, що посягають на функціонування економіки держави. Правову основу діяльності Бюро економічної безпеки України становлять Конституція України, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цей Закон та інші закони України, а також прийняті відповідно до них нормативно-правові акти.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону №1150-IX до працівників Бюро економічної безпеки України належать особи, які є гласними і негласними штатними працівниками, з числа осіб, які мають спеціальні звання, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір з Бюро економічної безпеки України.

Відповідно до частини другої статті 19 Закону №1150-IX служба в Бюро економічної безпеки України є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Бюро економічної безпеки України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

За змістом положень частин четвертої, п`ятої статті 19 Закону №1150-IX трудові відносини працівників Бюро економічної безпеки України регулюються цим Законом, законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами. Порядок проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону №1150-IX Держава забезпечує соціальний захист працівників Бюро економічної безпеки України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства. Особи, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що Закон №1150-IX не визначає умови надання, тривалість та порядок виплати компенсації у разі невикористання днів щорічних основних та додаткових відпусток особами, які мають спеціальні звання БЕБ, натомість передбачає, що такі особи користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII) поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Згідно з правовою позицією щодо питання виплати компенсації невикористаної частини відпустки поліцейським за минулі роки, викладеної у постановах Верховного Суду від 04 лютого 2021 року у справі №160/5393/19, від 31 березня 2021 року у справі №320/3843/20 та від 19.01.2021 року у справі №160/10875/19, та яка в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України має бути враховано судом, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки».

Зважаючи на те, що позивачем не використано 8 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 3 календарні дні щорічної додаткової відпустки у 2023 році та відповідачем не проведено позивачу грошову компенсацію за ці дні невикористаних відпусток та до цих відносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки», суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення цієї частини позову.

Щодо доводів відповідача зазначених в апеляційній скарзі, та які є аналогічні доводам викладеним у відзиві на позов, слід зазначити, що під час розгляду справи суд першої інстанції дослідив та правильно вирішив усі основні питання віднесені на його розгляд та аргументи сторін, тому підстав для повторного вирішення цих аргументів у зв`язку з їх викладенням в апеляційній скарзі немає.

Відносно інших доводів відповідача, які викладені в апеляційній скарзі та які зводяться до незгоди з судовим рішенням слід зазначити, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.

Всі інші аргументи апеляційної скарги не є доречними і важливими аргументами, оскільки не спростовують висновок суду про наявність підстав для задоволення позову.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління БЕБ у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року у справі №160/25229/24 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 27 лютого 2025 року.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2025 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя В.А. Шальєва

суддя С.М. Іванов