Справа № 420/21662/23
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2025-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 420/21662/23

адміністративне провадження № К/990/9896/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Дяченка Олексія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2024 року (судді: Шевчук О.А., Бойко А.В., Федусик А.Г.) у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2021 року по 18 липня 2023 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2021 року по 18 липня 2023 року у сумі 161 608,28 грн відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідач не виконав належним чином свій обов`язок щодо своєчасного проведення остаточного розрахунку під час звільнення позивача, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2021 року по 13 лютого 2022 року включно.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2021 року по 13 лютого 2022 року у сумі 124 788,80 грн (сто двадцять чотири тисячі сімсот вісімдесят вісім грн 80 коп) відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Приймаючи таке судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, не здійснивши своєчасної виплати належних позивачу грошових сум при звільненні, чим порушив статтю 116 КЗпП України, що відповідно до статті 117 цього Кодексу є підставою для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

При цьому суд першої інстанції врахував, що редакція статті 117 КЗпП України зазнала змін у зв`язку з прийняттям Закону України № 2352-IX від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX від 01 липня 2022 року).

Відповідно до цієї редакції статті 117 КЗпП України, можливість компенсації за несвоєчасний розрахунок не може перевищувати середній заробіток за час вимушеного прогулу за шість місяців.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, зокрема з 13 серпня 2021 року (останнім робочим та оплачуваним днем позивача був 12 серпня 2021 року) по 13 лютого 2022 року (184 дні).

Визначаючи розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку, суд першої інстанції зважив на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 році у справі № 761/9584/15-ц та Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 816/1640/17, щодо того, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України.

Водночас посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, суд першої інстанції зазначив, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

На підставі вказаного, суд першої інстанції, установивши, що розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 678,20 грн, констатував, що сума середнього заробітку за період затримки розрахунку з 13 серпня 2021 року по 13 лютого 2022 року (184 дні), яка підлягає виплаті на користь позивача становить 124 788,80 грн.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2024 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року змінено, з урахуванням мотивів викладених у цій постанові, виклавши абзац 3 резолютивної частини у наступній редакції:

«Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2021 року до 13 лютого 2022 року у розмірі 35 657,72 грн (тридцять п`ять тисяч шістсот п`ятдесят сім гривень сімдесят дві копійки)».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що статтею 116 КЗпП України покладає на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Також суд апеляційної інстанції підтвердив позицію суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин застосуванню підлягає норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX від 01 липня 2022 року, виходячи з того, що остаточний розрахунок з позивачем було здійснено 19 липня 2023 року.

Указавши на те, що відповідач мав обов`язок виплатити позивачу грошове забезпечення в повному обсязі 12 серпня 2021 року, проте виконав його лише 19 липня 2023 року, суд апеляційної інстанції констатував також правомірність висновку суду першої інстанції, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 13 серпня 2021 року, проте не більш як за шість місяців, зокрема з 13 серпня 2021 року по 13 лютого 2022 року (185 днів).

Водночас суд апеляційної інстанції не погодився із здійсненим судом першої інстанції розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зважаючи на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-в та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, суд апеляційної інстанції вважав за доцільне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Суд апеляційної інстанції врахував, що загальний розмір грошового забезпечення, яке було виплачено позивачу у зв`язку зі звільненням склав 467 440,80 грн, загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат склав 653 001,22 грн (з яких грошове забезпечення, виплачене при звільненні - 467 440,80 грн (71,58%) та перерахунок грошового забезпечення, виплачений на виконання рішення суду - 185 560,42 грн (28,42%)).

Суд апеляційної інстанції також врахував, що сума середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 13 серпня 2021 року по 13 лютого 2022 року (185 дні), з урахуванням середньоденного грошового забезпечення позивача (678,20 грн), складає 125 467,00 грн.

На підставі наведеного, застосовуючи принцип пропорційності, суд апеляційної інстанції вирішив зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України до 35 657,72 грн (28,42% від 125 467,00 грн).

Підхід до розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні був застосований судом апеляційної інстанції на підставі правової позиції, наведеної у постанові Верховного Суду у від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, адвокат Дяченко Олексій Володимирович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та направити справу для продовження розгляду.

Касаційну скаргу подано на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

На обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції ухвалюючи оскаржувану постанову, неправильно застосував статтю 117 КЗпП України, не врахувавши правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, від 09 березня 2023 року у справі №520/899/21, від 05 квітня 2023 року у справі 560/13719/21.

Зокрема, у постанові від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 Верховний Суд виклав правовий висновок про те, що у разі звільнення позивача до 19 липня 2022 року при умові виплати коштів на виконання рішення суду після 19 липня 2022 року спірний період стягнення середнього заробітку варто ділити на 2 частини:

до періоду для виплати середнього заробітку, який передує 19 липня 2022 року застосовується період розрахунку середнього заробітку не обмежений 6 місяцями з урахуванням частки заборгованості розрахованої за формулою наведеною у постанові Верховного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19;

до періоду який починається з 19 липня 2022 року застосовується період розрахунку середнього заробітку обмежений 6 місяцями без зменшення суми компенсації на частку заборгованості.

Крім того, у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 Верховний Суд визначив справедливий механізм розрахунку суми середнього заробітку за звільнення без повного розрахунку, який полягає у тому, що розмір середнього заробітку прямопропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 09 березня 2023 року у справі №520/899/21, від 05 квітня 2023 року у справі №560/13719/21, які також залишилася неврахованими судом апеляційної інстанції.

Неврахування згаданих правових позицій Верховного Суду судом апеляційної інстанції призвело до того, що суд необґрунтовано обмежив період, за який позивачу належить виплата, шістьма місяцями та розрахував частку заборгованості за алгоритмом, що суперечить правовій позиції Верховного Суду.

Позиція інших учасників справи

Від відповідача відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року (судді: Загороднюк А.Г., Єресько Л.О., Соколов В.М.) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою адвоката Дяченка Олексія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі №420/21662/23.

Ухвалою Верховного Суду (суддя: Загороднюк А.Г.) від 26 лютого 2025 року призначено справу до розгляду.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

ОСОБА_1 з 15 серпня 2014 року по 12 серпня 2021 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та був зарахований на грошове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 .

12 серпня 2021 року позивача було виключено зі списків особового складу. Протягом проходження військової служби відповідач здійснював нарахування грошового забезпечення позивача у заниженому розмірі, зокрема у період з 30 січня 2020 року по 12 серпня 2021 року позивачу виплачувалися посадовий оклад, оклад за військовим званням, інші щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові виплати, які обраховувалися виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня 2018 року замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року (станом на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року).

У зв`язку з цим, при звільненні з військової служби позивач подав заяву до відповідача з проханням надати відомості про виплачене грошове забезпечення в розрізі всіх складових починаючи з 30 січня 2020 року та провести перерахунок грошового забезпечення.

Проте відповідач відмовив у задоволенні заяви, зазначивши, що посадовий оклад, оклад за військовим званням, інші щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові виплати з 30 січня 2020 року не були перераховані з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року у справі №420/14979/22, яке набрало законної сили 16 січня 2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено:

визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 30 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01 січня 2020 року;

зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 30 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;

визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01 січня 2021 року по 12 серпня 2021 року, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 - 2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні за 28 років без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01 січня 2021 року;

зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01 січня 2021 року по 12 серпня 2021 року, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 - 2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні за 28 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Для примусового виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року у справі №420/14979/22 позивач отримав виконавчі листи, які 15 березня 2023 року направив до Приморського ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса). 23 березня 2023 року на їх підставі було відкрито виконавчі провадження НОМЕР_3, НОМЕР_4.

19 липня 2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року у справі №420/14979/22 відповідач здійснив перерахунок грошового забезпечення позивача та виплатив на користь позивача 185 560,42 грн із одночасним утриманням військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою.

З огляду на те, що позивача було виключено зі списків особового складу 12 серпня 2021 року, а крайня виплата була здійснена відповідачем 19 липня 2023 року, позивач звернувся до суду з цим позовом з метою стягнення з відповідача компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 13 серпня 2021 року по 18 липня 2023 року (705 дні).

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд нагадує, що згідно з положеннями статті 341 КАС України як суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Спірні правовідносини у цій справі виникли щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Особливістю спірних правовідносин є те, що впродовж періоду, за який позивачу належить виплата середнього заробітку, було внесено зміни до статті 117 КЗпП України, яка визначає загальні умови відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Так, статтею 117 КЗпП України у редакції, чинній на момент звільнення позивача (12 серпня 2021 року), було передбачено, що середній заробіток, як вид відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок, виплачується за весь період затримки розрахунку.

Законом №2352-ІХ текст статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції, відповідно до якої середній заробіток виплачується по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Указана редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності з 19 липня 2022 року.

Задовольняючи частково заявлений позов, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати статтю 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ, у зв`язку з чим обчислили середній заробіток за період з 13 серпня 2021 року по 13 лютого 2022 року. При цьому суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, уважав, що сума середнього заробітку позивача підлягає пропорційному зменшенню відповідно до правової позиції, наведеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-в та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Скаржник у касаційній скарзі заперечує правильність застосування судом апеляційної інстанції статті 117 КЗпП України, наполягаючи на тому, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано обмежив період виплати шістьма місяцями та застосував алгоритм розрахунку частки заборгованості, який, на думку скаржника, суперечить правовій позиції Верховного Суду.

Касаційне провадження відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, з огляду на доводи скаржника про застосування судом апеляційної інстанції статті 117 КЗпП України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, від 09 березня 2023 року у справі №520/899/21, від 05 квітня 2023 року у справі 560/13719/21.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги та законність оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції, Верховний Суд, з урахуванням приписів статті 341 КАС України зазначає таке.

Питання застосування статті 117 КЗпП України до подібних триваючих правовідносин вже вирішувалося Верховним Судом.

Після відкриття провадження у справі Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, в якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19 липня 2022 року положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19 липня 2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19 липня 2022 року підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).

Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.

Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону від 20 грудня 2005 року № 3248-IV, втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли / тривають після 19 липня 2022 року є неможливим.

Верховний Суд також звернув увагу на те, що аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 КЗпП України в редакції Закону від 20 грудня 2005 року № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і з метою уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах. Необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.

Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативно-правовому рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

З прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 КЗпП України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.

У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, Верховний Суд дійшов висновку, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.

Аналогічним чином положення статті 117 КЗпП України були застосовані в постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, на яку позивач посилався як на підставу для відкриття касаційного провадження.

Повертаючись до обставин цієї справи, Суд зазначає, що позивача було звільнено з військової служби 12 серпня 2021 року. Повний та остаточний розрахунок із позивачем було проведено 19 липня 2023 року.

З огляду на викладене, період стягнення середнього заробітку необхідно поділити на дві частини: до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19 липня 2022 року) і після цього, а саме:

період з 13 серпня 2021 року по 18 липня 2022 року - до якого підлягають урахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, та висновки Верховного Суду, які стосуються безпосередньо цієї статті у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року;

період з 19 липня 2022 року по 18 липня 2023 року - до якого підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.

Зазначеного правового підходу при визначенні суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд апеляційної інстанції не врахував. У зв`язку з цим його висновки щодо розміру середнього заробітку, який має бути стягнутий з відповідача на користь позивача, є помилковими.

У межах цієї справи суду апеляційної інстанції належить ураховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їхнє виконання підлягає встановленню, зокрема: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачу при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачу при звільненні виплат. А також належить ураховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівнику.

За таких обставин, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 117 КЗпП України, а саме без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 знайшли своє підтвердження за результатами касаційного перегляду.

Щодо доводів касаційної скарги про ігнорування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, від 09 березня 2023 року у справі №520/899/21, від 05 квітня 2023 року у справі №560/13719/21, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, у яких сформульовано чітку формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, то слід зазначити що у цих справах Судом враховувалися висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, які не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у повній мірі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на приписи частини другої статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанцій - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до цього ж суду.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно взяти до уваги викладене в цій постанові і правильно застосувати, відповідно до встановлених обставин справи, до спірних правовідносин норми матеріального права і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Дяченка Олексія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі № 420/21662/23 скасувати.

Направити справу № 420/21662/23 на новий судовий розгляд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач судді А.Г. Загороднюк Л.О. Єресько В.М. Соколов