Справа № 140/15138/24
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2025-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року ЛуцькСправа № 140/15138/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Лозовського О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України) про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Кінах Яна Валеріївна (далі адвокат Кінах Я.В., представник позивача) в інтересах громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулась в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України) (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови від 08.12.2024 про заборону в`їзду в Україну.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.12.2024 Військовою частиною НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) щодо громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 було винесено постанову про заборону в`їзду в Україну, якою продовжено термін заборони в`їзду в Україну на 10 років до 23.10.2042.

Вказане рішення мотивоване тим, що 23.10.2022 уповноваженим державним органом було прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну ОСОБА_1 та відмовлено у пропуску на територію України з території Республіки Молдова. Дотримання громадянином Республіки Молдова ОСОБА_1 умов перетинання державного кордону під час в`їзду в Україну не підтверджено. Факт перебування ОСОБА_1 на території України свідчить про вчинення ним умисного невиконання іноземцем рішення уповноваженого державного органу про заборону в`їзду в Україну. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги підпункту 2 пункту 1 статті 8 Закону України «Про прикордонний контроль», чим вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 203-1 КУпАП.

Позивач вважає прийняте рішення відповідача про заборону в`їзду в Україну протиправним та таким, що винесене з порушенням законодавства. Зокрема, зазначає, що відповідно до пунктом 3.1 Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства затверджена Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.12.2011 № 946 (далі - Інструкція № 946) у разі наявності підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну в пункті пропуску старшим прикордонних нарядів у пункті пропуску або у разі затримання особи за незаконне перетинання державного кордону поза пунктами пропуску старшим зміни прикордонних нарядів (далі - старший зміни) складається довідка, яка містить повну інформацію про особу, яка перетинає кордон. На підставі відомостей, викладених у довідці, старшим зміни готується постанова про заборону в`їзду в Україну. Постанова складається у двох примірниках, які підписуються старшим зміни (пункт 3.3. Інструкції №946). Згідно пункту 3.9 Інструкція №946 після отримання в установленому порядку від начальника зміни інформації про прийняте уповноваженою посадовою особою рішення, старший зміни оголошує рішення органу охорони державного кордону, мовою якою володіє іноземець. Однак, така постанова позивачу не надавалась, рідною мовою позивача йому не оголошувалась. Крім того, в порушення вимог пункту 3.1 Інструкції №946 будь-яких довідок щодо позивача також не складалося. Хоча, саме на підставі відомостей, викладених у довідці, старшим зміни готується постанова про заборону в`їзду в Україну. Відтак порушення порядку складання оскаржуваної постанови призводить до визнання такої постанови протиправною та її скасування.

Також позивач зауважує, що громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 було виявлено 04.12.2024, у той же час постанова про заборону в`їзду в Україну складена лише 08.12.2024.

Крім того, що у позивача є двоє неповнолітніх дітей, які проживають на території України, що свідчить про правовий зв`язок позивача з Україною та пояснює причини його перебування в Україні.

З урахуванням наведеного, позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову від 08.12.2024 про заборону в`їзду в Україну.

Ухвалою судді від 09.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У відзиві на позовну заяву від 23.01.2025, який надійшов до суду через систему «Електронний суд», відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними, а також такими, що не підлягають задоволенню.

В обґрунтування цієї позиції вказує на те, 04.12.2024 за умисне невиконання іноземцем рішення уповноваженого державного органу про заборону в`їзду в Україну, посадовими особами НОМЕР_2 прикордонного загону ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення відповідальність за яке передбачена ст. 203-1 КУпАП (за умисне невиконання рішення уповноваженого державного органу про заборону в`їзду в Україну), про що винесено відповідну постанову про накладення адміністративного стягнення (постанова позивачем не оскаржується/не оскаржувалась).

З 04.12.2024 і по теперішній час ОСОБА_1 знаходиться в Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, за адресою: АДРЕСА_1 .

Також відповідач заперечує твердження позивача про порушення п.3.1, п. 3.9 (щодо оголошення рішення про заборону в`їзду мовою, якою володіє іноземець, а також про не складання «довідки» старшим зміни прикордонних нарядів) Розділу ІІІ Інструкції №946, який називається «Порядок прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну у разі виявлення підстав для прийняття такого рішення прикордонним нарядом у пункті пропуску або у разі затримання іноземця під час незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску», оскільки підстави для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну були виявлені прикордонним нарядом не в пункті пропуску через державний кордон та не пов`язані з затримання іноземця під час незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску (підстави виявлено в Волинському ПТПІ у зв`язку притягнення відповідача за ст. 203-1 КУпАП).

Щодо посилань позивача на розбіжності в датах вчинення НОМЕР_2 прикордонним загоном правочинів, відповідач вказує, що 04.12.2024 посадовими особами НОМЕР_2 прикордонного загону було виявлено та притягнуто до відповідальності Позивача за ст. 203-1 КУпАП, а 08.12.2024 - було встановлено підстави та прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну, відносно Позивача. Згадані правочини пов`язані між собою, водночас жодним нормативним актом не визначено строків підготовки постанови, строків розгляду матеріалів і затвердження постанови про заборону в`їзду в Україну стосовно іноземців, яких уповноваженою посадовою особою органу охорони державного кордону притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 203-1 КУпАП, за умисне невиконання рішення уповноваженого державного органу про заборону в`їзду в Україну.

Відповідач погоджується з тим фактом, що у Позивача є двоє неповнолітніх дітей, які проживають на території України, що свідчить про його правовий зв`язок з Україною та можливо це є причиною його перебування в Україні, водночас, згаданий факт ніяк не пояснює вчинені позивачем порушення норм законодавства, які визначають вимоги та підстави для перебування іноземців на території України (частина третя статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» - «Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів»). З наведених підстав просить суд відмовити в задоволенні позову.

У відповіді на відзив представник позивача підтримала доводи заявлених вимог, які викладені в позовній заяві. Додатково вказала, що у відзиві на позовну заяву представник відповідача вказує про хибність тверджень позивача про порушення пунктів 3.1, 3.9 Інструкції щодо оголошення рішення про заборону в`їзду мовою, якою володіє іноземець, а також про не складання довідки старшим зміни прикордонних нарядів. У той же час будь-яких належних обґрунтувань з посиланням на норми чинного законодавства, які б спростували твердження сторони позивача, останній не наводить, як і не наводить, якими нормами чинного законодавства (нормами, які регулюють порядок прийняття рішень про заборону в`їзду) керувався відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення.

Також у відзиві на позовну заяву представник відповідача вказує про хибність тверджень позивача про розбіжність в датах вчинення прикордонним загоном правочинів. З даного приводу представник позивача зауважує, що представником позивача вказувалося не на розбіжність у датах, а на тривалий проміжок між датами виявлення та притягнення позивача до відповідальності за ст. 203-2 КУпАП та прийняттям рішення про заборону в`їзду.

Також звертає увагу, що наразі ОСОБА_1 не може бути видворений з території України враховуючи наявність кримінального провадження. Так, 22.11.2023 громадянину Республіки Молдова ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення в межах кримінального провадження №0000195, внесеного до ЄРДР 28.02.2023. 01.12.2023 Вінницький міський суд Вінницької області застосував відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у виді домашнього арешту в нічну пору доби. В подальшому запобіжний захід неодноразово продовжувався ухвалами слідчого судді. 26.04.2024 громадянину Республіки Молдова ОСОБА_1 було вручено обвинувальний акт в межах кримінального провадження №0000195, внесеного до ЄРДР 28.02.2023, справа була направлена до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області. 30.04.2024 Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області у справі №138/1323/24 було постановлено ухвалу про призначення підготовчого судового засідання. Наступне судове засідання у кримінальному провадженні призначене на 30.01.2025 о 10-00 год. З урахуванням наявності кримінальної справи щодо ОСОБА_1 існує законна підстава для скасування заборони виїзду з України ОСОБА_1 . З наведених підстав просить позов задовольнити.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Розглянувши подані документи та матеріали на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 08.12.2024 Військовою частиною НОМЕР_1 щодо громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 було винесено постанову про заборону в`їзду в Україну, якою продовжено термін заборони в`їзду в Україну на 10 років до 23.10.2042.

Вважаючи вищевказану постанову протиправною позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначається Законом України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI).

У відповідності до пункту сьомого частини першої статті 1 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно положень статті 2 Закону №3773-VI правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Частиною третьою статті 3 Закону №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 13 Закону № 3773-VI передбачено, що в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

в інтересах забезпечення національної безпеки України та запобігання іншим протиправним діям, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України, або боротьби з організованою злочинністю;

якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать Іншій особі;

якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою,

фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду;

Правові основи здійснення прикордонного контролю, умови перетинання державного кордону України врегульовані Законом України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI (далі - Закон №1710-VI).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №1710-VI прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Частинами першою, третьою статті 6 вказаного Закону визначено, що перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом. Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за Іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.

Частиною другою статті 8 Закону №1710-V1 встановлено, що іноземцям, особам без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам в`їзду в Україну, відмовляється у перетинанні державного кордону в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону №1710-VI про відмову у перетинанні державного кордону уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону приймає обгрунтоване рішення із зазначенням причин відмови. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України (далі - орган охорони державного кордону) рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям унормований Інструкцією про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства затверджена Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.12.2011 №946 (далі - Інструкція № 946).

Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на десять років приймається відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» стосовно іноземців, яких уповноваженою посадовою особою органу (підрозділу) охорони державного кордону притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої статтею 203-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за умисне невиконання рішення уповноваженого державного органу про заборону в`їзду в Україну (пункт 2.3 Інструкції №946).

Пунктом 3.1 Інструкції №946 зазначено, що у разі наявності підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну в пункті пропуску старшим прикордонних нарядів у

пункті пропуску або у разі затримання особи за незаконне перетинання державного кордону поза пунктами пропуску старшим зміни прикордонних нарядів (далі - старший зміни) складається довідка.

Згідно з пунктом 3.2 Інструкції №946 у довідці зазначаються:

а) відомості про особу за такими обов`язковими реквізитами: «Громадянство», «Прізвище, ім`я особи», « ОСОБА_2 », «Дата народження» (день, місяць та рік), «Вид документа» (паспортний документ, що підтверджує громадянство іноземця або посвідчує особу без громадянства), «Серія, номер документа».

Реквізит «Прізвище, ім`я особи» повинен зазначатися літерами верхнього регістру (великими літерами) у називному відмінку:

для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь (залежно від виду документа) - латинськими або російськими літерами;

для іноземців та осіб без громадянства інших держав - тільки латинськими літерами;

б) обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду;

в) у чому саме полягають діяння, які є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду, зокрема:

обставини і характер вчинення особою діяння;

результати досліджень паспортних документів такої особи чи візи;

г) термін заборони в`їзду в Україну особі, визначений відповідно до розділу III цієї Інструкції.

До довідки додаються копії сторінок паспортного документа особи, які містять фотокартку або інше зображення обличчя особи та відомості про неї («Громадянство», «Прізвище, ім`я особи», « ОСОБА_2 », «Дата народження» (день, місяць та рік)), копії протоколів, постанов про вчинення особою адміністративних правопорушень, відповідальність за які передбачена статтями 185-10, 202, 203, 203-1, 204-1, 204-2, 204-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення (за наявності), віз або відміток уповноважених державних органів та результатів їх досліджень, пояснення свідків, витяги з баз даних про осіб, які перетнули державний кордон (далі - бази даних).

На підставі відомостей, викладених у довідці, старшим зміни готується постанова про заборону в`їзду в Україну (далі - постанова) (додаток 1). Постанова складається у двох примірниках, які підписуються старшим зміни (пункт 3.3. Інструкції № 946).

Пунктом 3.4 Інструкції №946 передбачено, що підготовлені довідка та два примірники постанови (далі - матеріали) невідкладно надсилаються начальнику зміни оперативно-чергової служби центру управління службою органу охорони державного кордону (далі - начальник зміни) для доповіді начальнику органу охорони державного кордону або його першому заступнику (далі - уповноважена посадова особа) для прийняття рішення.

Отримавши матеріали, начальник зміни реєструє їх у журналі обліку матеріалів щодо заборони в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (додаток 2) та невідкладно доповідає про їх надходження уповноваженій посадовій особі для прийняття рішення. При цьому в журналі в обов`язковому порядку зазначаються час отримання матеріалів начальником зміни та час доповіді про їх надходження уповноваженій посадовій особі, що засвідчується підписом начальника зміни (пункт 3.5. Інструкції № 946).

Відповідно до пункту 3.6. Інструкції №946 уповноважена посадова особа зобов`язана протягом трьох годин після доповіді розглянути отримані матеріали та: а) за наявності підстав прийняти шляхом затвердження обох примірників постанови рішення про заборону іноземцю в`їзду в Україну. Затверджені примірники постанови передаються начальнику зміни; б) за відсутності достатніх підстав утриматися від прийняття рішення, наклавши на постанові відповідну резолюцію. Незатверджені примірники постанови передаються начальнику зміни.

Про прийняте рішення начальник зміни невідкладно із застосуванням засобів телефонного зв`язку інформує старшого зміни.

Згідно з пунктом 3.8 Інструкції №946 перший примірник постанови із зазначеним на ній рішенням та довідка зберігаються в органі охорони державного кордону, який затвердив постанову. Другий примірник постанови, завірений гербовою печаткою, штабом органу охорони державного кордону (головним відділом) надсилається в підрозділ охорони державного кордону, яким ініційовано питання про заборону в`їзду в Україну іноземцю.

Відповідно до пункту 3.9 Інструкції №946 після отримання в установленому порядку від начальника зміни інформації про прийняте уповноваженою посадовою особою рішення старший зміни:

оголошує рішення органу охорони державного кордону, мовою якою володіє іноземець;

проставляє у паспортному документі іноземця відмітку «Заборонено в`їзд в Україну терміном на ...» (додаток 3), засвідчує її підписом та печаткою (додаток 4);

записує рішення про заборону в`їзду в Україну до журналу обліку іноземців, яким заборонено в`їзд в Україну (додаток 5).

Аналізуючи приписи вищезазначених норм законодавства України, суд приходить до висновку, що відповідачем при винесенні оскаржуваної постанови від 08.12.2024 про заборону в`їзду в Україну було порушено порядок її прийняття.

Зокрема, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що оскаржувана постанова надавалась ОСОБА_1 його рідною мовою або її було оголошено позивачу. Доказів протилежного суду відповідачем не надано та не спростовано у відзиві на позовну заяву.

Крім того, довідки, яка містить повну інформацію про особу, яка перетинає кордон, в даному випадку щодо ОСОБА_1 , на підставі відомостей якої старшим зміни готується постанова про заборону в`їзду в Україну, та складення якої передбачено пунктом 3.1 Інструкції №946, також суду не надано. Відповідачем даний факт не спростовується.

Також суд зауважує, що відповідачем не обгрунтовано не підтверджено будь-якими-фактичними обставинами та доказами відмову ОСОБА_1 у пропуску на територію України у 2022 році, що, стало підставою для його притягнення до адміністративної відповідальності за статтею 203-1 КУпАП при перетині кордону 04.12.2024. Належне обгрунтування вказаного відсутнє і в оскаржуваній постанові, що позбавляє суд можливості надати оцінку правомірності перетину ОСОБА_1 кордону України 04.12.2024.

Також суд звертає увагу на те, що у позивача на території України проживають двоє його неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження серії НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 (а. с. 10, 11), що свідчить про правовий зв`язок позивача з Україною та пояснює причини його перебування в Україні.

В силу статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію.

Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, відносини громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 , з членами його сім`ї, складають «сімейне життя» для цілей застосування статті 8 Конвенції (п.65 постанови у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09)). У даному випадку втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене статті 8 Конвенції в контексті ухвалення оскаржуваних рішень відповідачів, не відповідає нормам законодавства, отже не є законним. Таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У постанові від 18.06.2020 в справі №758/13408/18 Верховний Суд зазначив, що відповідно до положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Частиною другою статті 51 Конституції України встановлено, що, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до повноліття.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно зі статтею 4 Сімейного кодексу України кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання.

За змістом частини першої статті 151 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Відповідно до статті 291 Цивільного кодексу України, фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Так, у справі «Беррегаб проти Нідерландів», Європейський суд з прав людини зазначив, що у разі, якщо члени родини мають намір підтримувати зв`язки та якщо їхнє сімейне життя існує, тоді для розірвання зв`язків між батьком/матір`ю та дитиною або для недопущення возз`єднання такої сім`ї держава зобов`язана навести вагомі підстави.

Відтак, за наведених вище обставин, суд приходить до переконання, що в спірних правовідносинах відповідач діяв не на підставі, та не у спосіб, визначений чинним законодавством, та як наслідок, протиправно відмовив позивачу у в`їзді в України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у частині третій статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб`єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.

Відповідно до положення статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 90 КАС України).

Позивач під час розгляду справи по суті довів належними засобами доказування обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, натомість відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними засобами доказування правомірність та обґрунтованість дій та рішення щодо відмови позивачу у в`їзді в України.

Частиною другою статті 245 КАС України установлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та наявні докази, суд приходить до висновку, що відповідачем під час прийняття оскаржуваної постанови не дотримано вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», не з`ясовано усі дійсні обставини, не наведено належних обґрунтувань під час прийняття даного рішень, у зв`язку з чим позов громадянина Руспубліки Молдова ОСОБА_1 підлягає задоволенню шляхом визнання протиправною та скасування постанови відповідача від 08.12.2024 про заборону в`їзду в Україну.

Як визначено частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 1211,20 грн, сплачений згідно з квитанцією від 03.01.2025.

Керуючись статями 243, 245, 246, 262, 295, 297 КАС України, , суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (громадянин Республіки Молдова, паспорт серії НОМЕР_5 ) до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправною та скасування постанови, задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України) від 08.12.2024 про заборону ОСОБА_1 в`їзду в Україну.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України) на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.А. Лозовський