Справа № 520/32336/23
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2025 р. Справа № 520/32336/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Любчич Л.В. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2023 та на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2023, головуючий суддя І інстанції: Лук`яненко М.О., м. Харків, по справі № 520/32336/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Харківській області (далі ГУ ДПС у Харківській області, відповідач), у якому просила:

визнати протиправними дії ГУ ДПС у Харківській області щодо відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про проведення коригування показників Інтегрованої картки платника (далі ІКП) за платежем «Єдиний соціальний внесок» за 2017-2020 роки, закриття ІКП та повернення сплачених сум єдиного соціального внеску (далі ЄСВ);

зобов`язати ГУ ДПС у Харківській області здійснити коригування показників ІКП за платежем ЄСВ, а саме: виключити нараховані протягом 2018-2022 року суми ЄСВ та закрити ІКП за платежем ЄСВ стосовно ОСОБА_1 ;

зобов`язати ГУ ДПС у Харківській області вчинити дії щодо повернення ОСОБА_1 помилково сплаченого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування шляхом складання висновку про повернення на банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк», належної суми відповідно до вимог пункту 6 Порядку зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 23.07.2021 року № 417.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що відповідачем неправомірно відмовлено в задоволенні її заяви про проведення коригування показників ІКП за платежем ЄСВ за 2017-2020 роки, закриття ІКП та повернення сплачених сум ЄСВ з підстав наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця, оскільки відсутність офіційного підтвердження такого статусу шляхом проходження передбачених чинним законодавством реєстраційних процедур виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів. Наведене, на думку позивача, виключає також й можливість формальної та фактичної її участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2023року у справі № 520/32336/23, прийнятим в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову.

25.12.2023 року представником позивача до Харківського окружного адміністративного суду подано заяву про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правову допомогу у розмірі 25 162,00 грн.

Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 року заяву представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу витрат, понесених із оплатою професійної правової допомоги в адміністративній справі № 520/32336/23 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2023 року у справі № 520/32336/23 про відмову в задоволенні позовних вимог, представник ОСОБА_1 , Ситнік О.О., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що оскаржуване рішення винесено з неправльним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У доводах апеляційної скарги представник позивач зазначає, що оскільки статус ФОП є формою реалізації особою конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній законодавством формі реалізації особою цього права в умовах нормативно-правового регулювання, чинного з 01.01.2004 року, виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01.07.2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд. Водночас, зміни у процедурі адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб-підприємців, запроваджені законами №2390-VI та №1155-VII, не спростовують природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01.07.2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01.07.2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.У підсумку представник позивача наполягає на тому, що у позивача відсутній обов`язок сплачувати ЄСВ, а наявність вимоги про сплату боргу не може змінювати статус особи, як неплатника податку та не позбавляє права позивача оскаржувати відмову контролюючого органу щодо повернення сум ЄСВ, помилково сплачених позивачем за відсутністю обов`язку такої сплати.

Також представник позивача звертає увагу на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 440/2149/19, згідно з яким, коли особа є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Відтак, ураховуючи той факт, що у періоді нарахування відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань з ЄСВ остання перебувала у трудових відносинах із роботодавцями, які сплачували внески (не нижче мінімального розміру), нараховані на заробітну плату позивача, що підтверджується індивідуальною відомістю Пенсійного фонду України про застраховану особу (форма ОК-7), відтак,на думку представника позивача, у контролюючого органу виникає обов`язок проведення коригування даних ІКП.

Представник позивача вважає помилковим висновок суду першої інстанції про обрання в даному випадку неефективного способу захисту порушених прав ОСОБА_2 та, в контексті своїх доводів, просить урахувати висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27.05.2020 року у справі №560/4304/18щодо наявності у контролюючого органу обов`язку з повернення помилково сплачених коштів з ЄСВ особі, у якої відсутній статус платника ЄСВ.

Від ГУ ДПС у Харківській області надійшов відзив на апеляційну скаргу представника позивача на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2023 року у справі № 520/32336/23, у якому відповідач просить залишити вказане рішення без змін, а скаргу представника позивача без задоволення. Відповідач вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а вимоги апеляційної скарги безпідставними. Зазначає, що відповідно до інформаційної системи ІКС «Податковий блок» ОСОБА_1 перебувала на обліку в органах державної податкової служби в період з 21.11.2002 по 15.05.2023 як фізична особа, яка отримувала доходи від підприємницької діяльності на загальній системі оподаткування. Позивач не виконала свого обов`язку щодо своєчасності та повноти нарахування й сплати єдиного внеску, а також не вжила заходів щодо припинення підприємницької діяльності, відтак у неї відсутні помилково сплачені грошові зобов`язання, які б підлягали поверненню з бюджету.

Також, представником позивача подано апеляційну скаргу на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 року у справі №520/32336/23, у якій ставиться вимога про скасування вказаного рішення та стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС в Харківській області судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді першої інстанції, а саме витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25162,00 грн. У доводах апеляційної скарги представник позивача вважає, що додаткове судове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 року у справі № 520/32336/23 підлягає скасуванню, оскільки рішення Харківського окружного адміністративного суду 19.12.2023 року по справі № 520/32336/23 прийняте із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Від ГУ ДПС у Харківській області надійшов відзив на апеляційну скаргу представника позивача на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 року у справі №520/32336/23, у якому відповідач просить залишити вказане рішення без змін, а скаргу представника позивача без задоволення. На противагу доводам представника позивача відповідач зазначає, що оскільки рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2023 року у справі № 520/32336/23 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог, правові підстави для стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відсутні. Окрім того, відповідач просить урахувати, що реальність понесення позивачем витрат у розмірі 25162,00 грн не підтверджується жодними документами.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що справа судом першої інстанції розглянута за правилами спрощеного провадження, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, яка відноситься до незначної складності, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про розгляд справи з викликом сторін та вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на приписи частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши обставини справи, перевіривши оскаржувані рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, відзивів на них, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги позивача на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2023 року та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 року у справі №520/32336/23 підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців з 21.11.2002 року.

07.03.2014 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців унесено відомості за №0162680з відміткою про те, що свідоцтво про державну реєстрацію ОСОБА_1 вважається недійсним.

Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 здійснена 15.05.2023 року (реєстраційний номер 001162680) за її рішенням.

Згідно з даними Інформаційно-комунікаційної системи «Податковий блок» у платника податків ОСОБА_1 в інтегрованій картці платника за кодом бюджетної класифікації 71040000 в автоматичному режимі проведено наступні нарахування єдиного внеску:

- у 2018 році нараховано єдиного внеску за 2017 рік - 8448 грн, за І квартал 2018 року - 2457,18 грн (819,06 грн х 3міс), ІІ квартал 2018 року - 2457,18 грн (819,06 грн х3 міс), ІІІ квартал - 2457,18 (819,06 грн х 3міс.). Разом нараховано єдиного внеску 15819,54 грн, сплата відсутня, борг станом на 31.10.2018 року складає 15819,54 грн;

- у 2019 році нараховано єдиного внеску за ІV квартал 2018 рік - 2457,18 грн (819,06 грн х3міс), за І квартал 2019 року - 2754,18 грн (918,06 грн х 3міс), ІІ квартал 2019 року - 2754,18 грн (918,06 грн х 3 міс), ІІІ квартал 2019 року - 2754,18 грн (918,06 грн х 3міс). Разом нараховано єдиного внеску 10719,72 грн, сплата відсутня, борг - 26539,26 грн.

- у 2020 році нараховано єдиного внеску за ІV квартал 2019 рік - 2754,18 грн (918,06 грн х3 міс), за І квартал 2020 року - 2078,12 грн , ІІ квартал 2020 року - 1039,06 грн, ІІІ квартал 2020 року - 3178,12 грн. Сплата відсутня, борг - 35588,74 грн.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з даними ІКП ОСОБА_1 станом на 31.01.2020 року у неї обліковується заборгованість(недоїмка) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, КБК 71040000, загалом у сумі 29293,44 грн.

ГУ ДПС у Харківській області в автоматичному режимі сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 12.02.2020 року №Ф-132585-17 на загальну суму 29293,44 грн.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення вимога про сплату боргу отримана особисто ОСОБА_1 26.02.2020 року.

За заявою ГУ ДПС у Харківській області від 23.03.2020 року №6548/9/20-40-57-08-19узгоджена вимога про сплату боргу (недоїмки) від 12.02.2020 № Ф-132585-17передана на стягнення боргу до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

За даними інтегрованих карток платника ОСОБА_1 станом на 31.10.2020 року за нею обліковується борг (недоїмка) у сумі 35588,74 грн.

ГУ ДПС у Харківській області в автоматичному режимі сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмку) з єдиного соціального внеску від 06.11.2020 року №Ф-132585-17 на загальну суму 35588,74 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) направлена на адресу реєстрації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) засобами поштового зв`язку рекомендованим листом №601 з повідомленням про вручення. Згідно з даними ІКС «Податковий блок» конверт з вимогою та повідомленням про вручення повернувся до ГУ ДПС у Харківській області 11.12.2020 року з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

21.08.2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулась до ГУ ДПС у Харківській області із заявою, в якій просила здійснити коригування показників ІКП за платежем ЄСВ, а саме: виключити нараховані протягом 2018-2022 року суми ЄСВ на банківський рахунок, відкритий нею у АТ КБ «Приватбанк».

Листом від 21.09.2023 року ГУ ДПС у Харківській області відмовило у задоволені заяви ОСОБА_1 .

Вважаючи протиправними дії ГУ ДПС у Харківській області щодо відмови в задоволенні заяви про проведення коригування показників ІКП за платежем ЄСВ за 2017-2020 роки, закриття ІКП та повернення сплачених сум ЄСВ, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відсутність офіційного підтвердження в ОСОБА_1 статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом № 755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом. Поряд із тим, суд дійшов висновку, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки фактично вона не погоджується з вимогами про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 12.02.2020 року №Ф-132585-17 та від 06.11.2020 року №Ф-132585-17, які є чинними, обов`язковими до виконання і фактично діють. Також суд зауважив, що згідно з даними інтегрованої картки платника станом на 31.01.2020 за позивачем обліковувалася заборгованість з ЄСВ у розмірі 29293,44 грн, яка не скасована в адміністративному чи судовому порядку. Оскільки позовна вимога про визнання протиправними та скасування вимог про сплату (боргу) недоїмки з єдиного внеску позивачем не заявлялась, суд першої інстанції констатував відсутність підстав для визнання протиправності нарахування відповідачем заборгованості.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд, незалежно від підстав, наведених у позові, зобов`язаний перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вище вимогам.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом від 08.07.2010 року№ 2464-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі Закон № 2464-VI).

Пунктами 2 і 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06.12.2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ (у редакції Закону № 1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03.10.2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій») єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону № 2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб - підприємців з 01 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Відповідно до частин другої - четвертої, восьмої, дванадцятої статті 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частини восьма, дванадцята статті 9 Закону №2464-VI).

Таким чином, з 01 січня 2017 року фізичні особи - підприємці, крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування, зобов`язані нараховувати та сплачувати єдиний внесок для забезпечення отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, в розмірі, який не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску, визначеного у відповідності із Законом № 2464-VI.

У справі, що розглядається, спірним є питання щодо наявності статусу платника єдиного внеску у ОСОБА_1 відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ і, як наслідок, її обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період з 2017 року по 2020 рік за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності.

Як вже зазначалось, ОСОБА_1 була зареєстрована суб`єктом підприємницької діяльності 21.11.2002 року.

Згідно з відомостями, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, дата реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_1 21.11.2002 року.

07.03.2014 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань включено відомості за №0162680 з відміткою про те, що свідоцтво про державну реєстрацію ОСОБА_1 вважається недійсним.

Як установив суд першої інстанції, державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 здійснена 15.05.2023 року (реєстраційний номер 001162680) за її рішенням.

Поряд із тим, внесення 07.03.2014 року відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про визнання недійсним свідоцтва про державну реєстрацію ОСОБА_1 свідчить, що після набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» вона реєстраційну картку державному реєстратору не подавала, свідоцтво нового зразка та статусу фізичної особи-підприємця, відповідно, права на здійснення підприємницької діяльності не отримувала.

Доказів здійснення підприємницької діяльності та отримання від такої діяльності матеріали справи не містять.

Натомість, згідно з індивідуальною відомістю з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форми 07-К), сформованого Пенсійним фондом України, у період з 2011 по 2022 рік ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із роботодавцями (ТОВ «Хладопром», ТОВ «Юліс-А», ТОВ «Фабрика морозива «Хладопром», ТОВ «Ютрі», ТОВ «Салді Еліт»), які сплачували внески (не нижче мінімального розміру), нараховані на заробітну плату позивача.

Відповідно до статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Згідно із частиною другою статті 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 128 Господарського кодексу України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

01.07.2004 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» від 15.05.2003 N755-IV, яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (тут і далі - у первинній редакції).

Відповідно до частини першої статті 42 Закону №755-IV для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації ФОП.

Згідно з пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

Таким чином, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом №755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої статті 1 Закону №755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац дев`ятий частини першої статті 1 Закону № 755-IV).

03 березня 2011 року набрав чинності Закон № 2390-VI, яким внесені зміни до Закону №755-IV.

Пунктами 2-4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI було передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Водночас пунктом 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01 липня 2004 року, визначений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI, закінчився 03 березня 2012 року. При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб-підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.

Натомість відомості про фізичних осіб-підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб-підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

25 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 25 березня 2014 року № 1155-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру»(далі - Закон № 1155-VII).

Цим Законом пункт 2розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону № 755-IV викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, відомості про яких не включені до ЄДР, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і видати їм виписку з ЄДР.

Законом № 1155-VII також були виключені пункти 2-4 і 7-9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI.

Оскільки статус ФОП є формою реалізації особою конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації особою цього права в умовах нормативно-правового регулювання, чинного з 01 січня 2004 року, виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб-підприємців, запроваджені законами №2390-VI та №1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.

Вищезазначене правозастосування сформульоване Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01.07.2020 у справі № 260/81/19 (провадження № 11-118апп20).

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС при виборі і застосування норми до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Спираючись, власне, на сформульований вище Великою Палатою Верховного Суду висновок, позивач висловлює переконання про відсутність у неї статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період з 2017 року по 2020 рік за відсутності факту здійснення підприємницької діяльності та отримання доходу.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підтвердження у ОСОБА_1 статусу ФОП у спосіб і в порядку, які встановлені Законом №755-IV, що, у свою чергу, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивачки у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Такий висновок відповідає факту внесення до ЄДР запису щодо недійсності свідоцтва про державну реєстрацію ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем.

Відтак, підстав для донарахування позивачу єдиного внеску за 2017 - 2020 роки немає, з чим, власне, погодився й суд першої інстанції.

Поряд із тим, установивши відсутність факту оскарження позивачем вимог про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 12.02.2020 року №Ф-132585-17 та від 06.11.2020 року №Ф-132585-17, і як наслідок, їх чинність, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звертаючись із даним позовом позивачем обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права.

В обґрунтування наведеного висновку суд першої інстанції зазначив, що фактично позивач не погоджується з вимогами про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 12.02.2020 №Ф-132585-17 та від 06.11.2020 №Ф-132585-17, які є чинними, обов`язковими до виконання на усій території України і фактично діють. Згідно з даними інтегрованої картки платника станом на 31.01.2020 за позивачем обліковувалася заборгованість з ЄСВ у розмірі 29293,44 грн. Вказана сума недоїмки не скасована в адміністративному чи судовому порядку. Позовна вимога про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату (боргу) недоїмки з єдиного внеску позивачем не заявлялась, а відтак і підстави для визнання такого боргу протиправним відсутні.

Колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах, податковим органом нарахований позивачу єдиний внесок, як фізичній особі-підприємцю (п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI) у розмірі мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ), за відсутності у ОСОБА_1 відповідного статусу платника єдиного внеску.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VІ, недоїмка сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом.

Частиною 3 статті 9 Закону № 2464-VІ визначено, що обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

У застосуванні до спірних правовідносин аналіз наведених норм свідчить, що обов`язковою передумовою нарахування та виникнення недоїмки з єдиного внеску є наявність статусу платника такого внеску. У разі відсутності такого статусу нарахування єдиного внеску суперечить приписам Закону № 2464-VІ, обов`язок зі сплати таких нарахованих сум не виникає, а тому і недоїмка відсутня.

Колегією суддів встановлено, що у період виникнення заборгованості за зобов`язаннями з ЄСВ у ОСОБА_1 було відсутнє як нове свідоцтво про реєстрацію її як фізичної особи-підприємця в силу закону, так і не діяло раніше отримане свідоцтво про державну реєстрацію останньої в якості суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи (у зв`язку з визнанням його недійсним). Отже статусу фізичної особи-підприємця, тобто платника єдиного внеску, ОСОБА_1 у спірному періоді не мала.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем як до суду першої, так і до суду апеляційної інстанції не надано доказів здійснення позивачем, як фізичною особою-підприємцем, у спірному періоді підприємницької діяльності та отримання від такої діяльності доходів.

Проведення контролюючим органом перевірок стосовно підприємницької діяльності позивача за період нарахування єдиного внеску судом також не встановлено.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що відсутність на момент формування вимог ГУ ДПС у Харківській області від 12.02.2020 року №Ф-132585-17 та від 06.11.2020 року №Ф-132585-17 у ОСОБА_1 офіційного підтвердження статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755-IV, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

У світлі мотивів суду першої інстанції, з яких він виходив відмовляючи у задоволенні позову, колегія суддів зазначає, що у позивача відсутній обов`язок сплачувати ЄСВ, а наявність вимоги про сплату боргу не може змінювати статус особи, як неплатника податку та не позбавляє права позивача оскаржувати відмову контролюючого органу у проведення коригування показників Інтегрованої картки платника (далі ІКП) за платежем ЄСВ з 2017 по 2020 роки та повернення сплачених сум ЄСВ за відсутністю обов`язку такої сплати.

Правила ведення в податкових органах оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає Порядок

ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 12.01.2021 №5 (далі Порядок №5).

Пунктом 2 Розділу І Порядку № 5 надані наступні визначення:

- інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску (далі - платежі), що ведеться за кожним видом платежу;

- інформаційна система - інтегрований комплекс процесів, компонентів та засобів апаратного і програмного забезпечення для виконання цільової функції;

- коректність даних інформаційної системи - відповідність інформації, що зберігається у підсистемах інформаційної системи, первинним показникам та встановленим алгоритмам (правилам) логічного і арифметичного контролю;

- оперативний облік - процес відображення, систематизації та узагальнення облікових показників в ІКП, який ґрунтується на принципах бухгалтерського обліку;

- первинні документи - документи, що складені платниками та/або податковими органами, отримані від інших органів влади згідно з чинним законодавством (податкові декларації, уточнюючі розрахунки, податкові повідомлення-рішення, рішення податкового органу, вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску, судові рішення, рішення про розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу), інформація Казначейства про надходження податків і зборів та єдиного внеску тощо);

- первинні показники - показники, що містяться у первинних документах та є визначальними для характеристики процесів адміністрування платежів, контроль за справлянням яких покладено на податкові органи;

- перекручення (викривлення) показників - неповне та/або несвоєчасне відображення показників у відповідних підсистемах інформаційної системи;

Відображення/занесення первинних показників у підсистемах інформаційної системи здійснюється працівниками структурних підрозділів територіальних органів ДПС за напрямами роботи. (пункт 4 Розділу І Порядку).

Згідно з п. 5 Розділу І Порядку № 5 моніторинг повноти та своєчасності внесення первинних показників у підсистеми інформаційної системи забезпечується керівниками структурних підрозділів територіального органу ДПС за напрямами роботи.

Загальний контроль за достовірністю відображення в ІКП облікових показників забезпечується підрозділом, що здійснює облік платежів.

Відповідно до п.1 глави 1 розділу ІІ Порядку №5 з метою обліку нарахованих і сплачених, повернутих та відшкодованих сум платежів територіальними органами ДПС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які мають сплачуватися такими платниками на рахунки, відкриті в розрізі адміністративно-територіальних одиниць. ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за відповідним видом платежу та відповідною адміністративно-територіальною одиницею. Під час проведення облікової операції в ІКП зазначається дата запису операції, зміст операції та/або документ, на підставі якого здійснюється запис. Облік платежів ведеться в ІКП окремими обліковими операціями в хронологічному порядку. При цьому кожна операція фіксується в окремому рядку із зазначенням виду операції та дати її проведення. Інформаційна система після відображення облікової операції забезпечує автоматичне проведення в ІКП розрахункових операцій.

Відпрацювання записів у реєстрі донарахованих сум забезпечується відповідно до підрозділу 5 розділу V Порядку №5.

Підрозділом 5 розділу V цього Порядку врегульовано, що для забезпечення повноти та своєчасності відображення показників грошових зобов`язань, визначених за результатами контрольно-перевірочної роботи, підрозділом, що здійснює контрольно-перевірочні заходи разом з підрозділом, що здійснює супроводження адміністративного та судового оскарження, та підрозділом, до компетенції яких належить супроводження і збереження баз даних, щодекадно проводиться попередній контроль.

В інформаційній системі в автоматичному режимі формується реєстр співставлення сум, визначених за результатами контрольно-перевірочної роботи, з них узгоджених та неузгоджених (за результатами адміністративного та/або судового оскарження), та облікових показників, відображених в ІКП (далі - реєстр співставлення донарахованих сум) щодекадно та станом на 01 число місяця, наступного за звітним.

Реєстр співставлення донарахованих сум формується на підставі занесеної до інформаційної системи інформації щодо узгоджених/неузгоджених грошових зобов`язань / фінансових санкцій (недоїмки, штрафних санкцій та пені з єдиного внеску) та/або зменшення суми бюджетного відшкодування, та/або зменшення від`ємного значення сум податку на додану вартість, вказаних у податкових повідомленнях-рішеннях / рішеннях / вимогах та/або рішеннях щодо єдиного внеску та не відображеної в ІКП.

Таким чином, відповідач є спеціально уповноваженим органом, працівники якого є відповідальними за достовірність відображення в інформаційній системі оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску.

В інтегрованій картці платника податків контролюючий орган відображає будь-які нарахування, збільшення або зменшення сум податкових зобов`язань платника податків, розрахунки з бюджетом.

Більше того, відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо несвоєчасного нарахування та сплати єдиного внеску створює певні наслідки для платника та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом.

Подібна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19 лютого 2019 року (справа №825/999/17), від 26 лютого 2019 року (справа №805/4374/15-а), від 25 березня 2020 року (справа №826/9288/18).

У справі, що розглядається, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відсутність у позивача у спірному періоді (з 2017 по 2020 роки) обов`язку зі сплати єдиного внеску та, як наслідок, безпідставність здійснення контролюючим органом нарахування ЄСВ за вказаний період.

Також враховуючи, що відповідач є спеціально уповноваженим органом, працівники якого є відповідальними за достовірність відображення в інформаційній системі оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску, колегія суддів вважає, що відповідач в цьому випадку зобов`язаний здійснити коригування даних ІКП позивача відповідно до вимог Порядку №5.

Аналогічні висновки щодо наявності у податкового органу повноважень щодо коригування даних в інформаційній системі у разі виявлення некоректних базових записів та обов`язку здійснити відповідні коригування даних ІКП платника викладені в постанові Верховного Суду від 25.05.2022 року у справі №200/8907/19-а.

З урахуванням встановлення судом факту відсутності у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску, колегія суддів вважає обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню, вимоги позивача про визнання протиправними дій ГУ ДПС у Харківській області щодо відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про проведення коригування показників Інтегрованої картки платника за платежем «Єдиний соціальний внесок» за 2017-2020 роки та зобов`язання відповідача здійснити коригування показників ІКП за платежем ЄСВ, а саме: виключити нараховані протягом 2018-2022 року суми ЄСВ.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у зазначеній частині.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ГУ ДПС у Харківській області закрити ІКП за платежем ЄСВ стосовно ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 підрозділу 1 розділу ІІ Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 12.01.2021 №5 для забезпечення ведення оперативного обліку податків, зборів, платежів, єдиного внеску в ІКС ДПС відкриваються ІКП за кожним кодом класифікації доходів бюджету / технологічним кодом єдиного внеску щодо кожного платника, територіального органу ДПС, що відповідає місцю обліку платника або обліку об`єкта оподаткування, коду території територіальної громади згідно з Кодифікатором адміністративно-територіальних одиниць та територій територіальних громад, затвердженим наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 26 листопада 2020 року № 290.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 3 підрозділу 1 розділу ІІ Порядку №5 визначено, що в ІКС ДПС ІКП закриваються із встановленням дати закриття за умов:

погашення сум податкового боргу, недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафних санкцій та пені та/або списання сум податкового боргу, штрафних санкцій та пені;

повернення платнику помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та/або списання до бюджетів за заявою платника;

повернення платнику помилково та/або надміру сплачених коштів єдиного внеску та/або списання до фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за заявою платника;

відсутності розстрочених (відстрочених) грошових зобов`язань, податкового боргу або іншої заборгованості, контроль за справлянням якої покладено на податкові органи, яка може бути розстрочена (відстрочена) згідно з чинним законодавством, не погашених на дату закриття ІКП;

повноти відображення в ІКП результатів контрольно-перевірочної роботи.

Інформація щодо нарахувань та надходжень платежів до бюджетів за платниками, у яких закриті ІКП, враховується в звітності податкових органів до кінця відповідного року, у якому відбулось таке нарахування та/або сплата.

Отже, законодавством передбачено відповідні підстави для закриття ІКП платника податків та зборів, зокрема закриття ІКП за умови повернення платнику помилково та/або надміру сплачених коштів єдиного внеску та/або списання до фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за заявою платника.

Разом з тим, в спірних відносинах вимога щодо закриття ІКП за платежем ЄСВ стосовно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю обов`язку останньої зі сплати ЄСВ є передчасною, оскільки процедура закриття ІКП можлива лише після факту повернення помилково сплаченого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на підставі заяви платника.

За викладених обставин, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги позивача про зобов`язання ГУ ДПС у Харківській області закрити ІКП за платежем ЄСВ стосовно ОСОБА_1 з огляду на її передчасність, а відтак погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо повернення ОСОБА_1 помилково сплаченого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування шляхом складання висновку про повернення на банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий нею у АТ КБ «Приватбанк», колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 13 ст. 9 Закону №2464-VI, суми помилково сплаченого єдиного внеску зараховуються в рахунок майбутніх платежів єдиного внеску або повертаються платникам у порядку і строки, визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Пенсійним фондом та Фондом загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Процедуру повернення помилково сплачених коштів єдиного внеску, в тому числі тих, які сплачені через єдиний рахунок визначає Порядок зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 23 липня 2021 року №417.

Відповідно до приписів п. 5, 6 вказаного Порядку повернення коштів здійснюється у випадках:

1) надмірної або помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на належний рахунок 3556;

2) помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій не на належний рахунок 3556;

3) помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на бюджетний рахунок за надходженнями;

4) помилкової сплати податкових зобов`язань з податків, зборів, штрафних (фінансових) санкцій та пені, передбачених Кодексом та іншими законами, на рахунок 3556;

5) виявлення технічної та/або методологічної помилки за сумами, які були зараховані на рахунок 3556 з єдиного рахунку.

Повернення здійснюється на підставі заяви Платника про повернення коштів.

У випадках, передбачених підпунктами 1, 2 та 4 пункту 5 цього Порядку, заява про повернення коштів з рахунків 3556 (далі - Заява) подається до територіального органу ДПС за місцем обліку надміру та/або помилково сплачених коштів, за формою, визначеною у додатку 1 до цього Порядку.

До Заяви Платник обов`язково додає копію розрахункового документа (квитанції, платіжного доручення тощо), що підтверджує сплату коштів на рахунок 3556 (до Заяви в електронній формі - електронну копію зазначеного документа). Копія цього документа завіряється Платником особисто.

Згідно з п. 10 Порядку №417 заява залишається без задоволення у таких випадках:

невідповідність Заяви формі, визначеній у додатку 1 до цього Порядку;

недостовірність викладеної у Заяві інформації;

подання Заяви не за місцем обліку надміру та/або помилково сплачених сум єдиного внеску;

наявність у Платника заборгованості зі сплати єдиного внеску та/або фінансових санкцій;

ненадання документа, що додається до Заяви згідно з пунктом 6 цього Порядку.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 відповідачу направлено заяву від 19.08.2023 року про повернення надміру сплачених сум єдиного внеску.

Дослідивши зміст вказаної заяви, колегією суддів встановлено, що заява ОСОБА_1 від 19.08.2023 року про повернення надміру сплачених сум єдиного внеску не відповідає вимогам п. 5, 6 вказаного Порядку №417, а саме не відповідає формі, визначеній у додатку 1 до цього Порядку та до заяви позивачем не додано розрахункового документа (квитанції, платіжного доручення тощо), що підтверджує сплату коштів на рахунок 3556.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованою відмову контролюючого органу у поверненні позивачу надміру сплачених сум єдиного внеску через невідповідність заяви встановленій формі.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій ГУ ДПС у Харківській області щодо відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про повернення сплачених сум єдиного соціального внеску та зобов`язання відповідача вчинити дії щодо повернення ОСОБА_1 помилково сплаченого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з пунктом 4 частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2023 року у справі №520/32336/23 підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позову щодо визнання протиправними дій ГУ ДПС у Харківській області стосовно відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про проведення коригування показників Інтегрованої картки платника за платежем «Єдиний соціальний внесок» за 2017-2020 роки, зобов`язання ГУ ДПС у Харківській області здійснити коригування показників ІКП за платежем ЄСВ, а саме: виключити нараховані протягом 2018-2022 року суми ЄСВ та закрити ІКП за платежем ЄСВ стосовно ОСОБА_1 та задоволенні позовних вимог в зазначеній частині.

Надаючи оцінку апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 року у справі №520/32336/23, яким залишено без задоволення заяву про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу витрат, понесених на оплату професійної правової допомоги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Виходячи з аналізу зазначеної норми, колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає можливість прийняття додаткового рішення, серед іншого, у разі, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24.09.2024 року у справі № 640/990/21.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового скасування постанови Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2023 року у цій справі та часткового задоволення позову ОСОБА_1 , ухваленій по суті спору, відтак додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 року також слід скасувати.

Колегією суддів встановлено, що представник позивача звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 25162,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою третьою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою наведеної норми передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово зауважував, що у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, ціни позову та (або) значенню справи для позивача.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції представником позивача надано договір надання правової допомоги, укладений 27.07.2023 року між позивачем та адвокатським об`єднанням «Оніщенко та партнери» (далі Об`єднання).

Протоколом № 1 узгодження доручення, гонорару, розрахунків від 24.03.2023 року сторони правочину встановили погодинний розмір гонорару Об`єднання за надання правової допомоги. Вартість 1 (однієї) години сторони узгодили в розмірі 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня календарного року, розмір яких на час укладення цього протоколу становив 2684,00 грн.

25.12.2023 року сторонами підписаний акт приймання-передачі правової допомоги, вартість яких складає 25162,00 грн. За вказаним актом позивач зобов`язався не пізніше 30 робочих днів з моменту його підписання сплатити вартість наданої правової допомоги у наведеній сумі.

В акті приймання-передачі правової допомоги зазначено наступні види наданих адвокатом послуг: аналіз документів (у тому числі отриманих за допомогою адвоката довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-7, відомостей електронного кабінету ДПС України), судової практики (3355,00 грн); складання та направлення заяви про здійснення коригування в ІКП та повернення надміру сплачених сум ЄСВ (3355,00 грн); отримання витягу з ЄДРПОУ щодо ОСОБА_1 (3355,00 грн); складання та направлення позовної заяви (13420,00 грн); складання заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (1677,50 грн).

Вимогами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено можливість встановлення фіксованої суми гонорару, проте така сума обчислюється з урахуванням складності справи, кваліфікації і досвіду адвоката, фінансового стану клієнта та інших істотних обставин.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду від 02.08.2022 у справі № 640/14930/20, від 23.09.2022 року у справі №826/12400/13-а, від 23.05.2024 року у справі №160/394/22.

Дослідивши зміст та обсяг наданої правничої допомоги, зазначений в тому числі в акті приймання передачі послуг, в аспекті складності та якості складених документів, колегія суддів дійшла висновку про завищення позивачем понесених ним правових витрат та вважає, що заявлена до відшкодування сума витрат не є співмірною із наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, критеріям їх реальності та розумності.

Ціна позову у справі складає 29293,44 грн.

Таким чином, виходячи з критеріїв співмірності, обґрунтованості і пропорційності, зв`язку витрат із конкретною справою, а також частковим задоволенням позову колегія суддів вважає за необхідне зменшити заявлений представником позивача розмір судових витрат в суді першої інстанції до суми 2000 грн.

Окрім того, 12.07.2024 року від представника позивача, Ситніка Олексія Олександровича, надійшла заява про відшкодування витрат на професійну правову допомогу під час апеляційного перегляду справи № 520/32336/23 в розмірі 19291,25 грн.

У доводах заяви вказано, що 27.07.2024 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Оніщенко та партнери» укладено договір надання правової допомоги.

Протоколом № 1 узгодження доручення, гонорару, розрахунків від 27.07.2024 року сторони встановили погодинний розмір гонорару адвокатського об`єднання за надання правової допомоги. Вартість однієї години складає 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня календарного року, у якому прийнято доручення, розмір яких на час укладення протоколу становить 3028 грн.

11.07.2024 року сторонами підписаний акт приймання-передачі правової допомоги, згідно з яким розмір наданої ОСОБА_1 , правової допомоги під час апеляційного перегляду справи становить 19291,25 грн. За вказаним актом ОСОБА_1 зобов`язалась сплатити вартість наданої правової допомоги. Також до заяви долучено ордер на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 в Другому апеляційному адміністративному суді.

ГУ ДПС у Харківській області надано до суду заперечення на заяву представника позивача щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. ГУ ДПС у Харківській області звертає увагу на те, що судом першої інстанції ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позовних вимог, а тому відсутні правові підстав для відшкодування їй витрат, понесених на правничу допомогу під час розгляду справи. Також, відповідач вважає, що здійснений представником позивача розрахунок суми витрат, понесених на правову допомогу, є завищеним, а сам факт надання такої допомоги не підтверджується належними доказами.

Колегія суддів перевіривши обґрунтованість заявлених представником позивача до відшкодування витрат у розрізі видів наданих адвокатом послуг, подане відповідачем заперечення щодо стягнення судових витрат на предмет наявності у ньому обґрунтованих доводів щодо неспівмірності витрат, надані заявником документи, фактичний об`єм та якість виконаної адвокатом роботи у справі незначної складності на стадії апеляційного перегляду справи, а також часткового задоволення позовних вимог, дійшла висновку про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_3 та стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу під час апеляційного перегляду справи у розмірі 1000,00 грн.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 1, п. 4 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2023 по справі № 520/32336/23 - скасувати в частині відмови в задоволенні позову щодо визнання протиправними дій ГУ ДПС у Харківській області стосовно відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про проведення коригування показників Інтегрованої картки платника за платежем «Єдиний соціальний внесок» за 2017-2020 роки, зобов`язання ГУ ДПС у Харківській області здійснити коригування показників ІКП за платежем ЄСВ, а саме: виключити нараховані протягом 2018-2022 року суми ЄСВ стосовно ОСОБА_1 та прийняти нове рішення, яким вказану частину позовних вимог задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Харківській області щодо відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про проведення коригування показників Інтегрованої картки платника за платежем «Єдиний соціальний внесок» за 2017-2020 роки.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Харківській області здійснити коригування показників ІКП за платежем «Єдиний соціальний внесок» шляхом виключення нарахованих протягом 2017-2020 року сум за платежем «Єдиний соціальний внесок» стосовно ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2023 року у справі №520/32336/23 залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 року у справі №520/32336/23 задовольнити частково.

Додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 року у справі №520/32336/23 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 2000,00 грн.

Заяву представника ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу під час апеляційного перегляду справи № 520/32336/23 задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області витрати на професійну правничу допомогу під час апеляційного перегляду справи № 520/32336/23 у розмірі 1000,00 грн..

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Л.В. Любчич С.П. Жигилій