Справа № 580/6360/24
Суддя: Василь ГАВРИЛЮК
Дата ухвалення: 2025-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2025 року справа № 580/6360/24
м. Черкаси
Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) подав позов до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому, з урахуванням нової редакції позову та уточнення позовних вимог, просить:

1) визнати незаконною та протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати 07.05.2024 в день звільнення позивача з військової служби у відставку всіх належних позивачу сум;

2) визнати незаконною та протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягала у ненарахуванні і невиплаті 07.06.2024 відповідачем з вини відповідача позивачу, передбаченого частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, відшкодування за затримку розрахунку при звільненні позивача з військової служби 07.05.2024 з дня звільнення по день виплати відповідачем позивачу 07.06.2024, нарахованих відповідачем належних позивачу (звільненому) сум, про розміри яких між сторонами не було спору а саме: окладу за військовим званням до 07 травня 2024 року в сумі 167 грн 10 коп; посадового окладу до 07 травня 2024 року в сумі 575 грн 81 коп; надбавки за вислугу років до 07 травня 2024 року в сумі 222 грн 87 коп; надбавки за особливості проходження військової служби до 07 травня 2024 року - у розмірі 627 грн 75 коп; щомісячної премії до 07 травня 2024 року в сумі - 3264 грн 82 коп; компенсації невикористаної відпустки в сумі 48768 грн 24 коп; матеріальної допомоги за 2024 рік для вирішення соціально-побутових питань; одноразової грошової допомоги при звільненні із військової служби в сумі 22376 грн 17 коп;

3) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , керуючись Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, тобто виходячи з середнього заробітку грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передували місяцю звільнення позивача з військової служби (травню), тобто за березень і квітень 2024 року, нарахувати і невідкладно виплатити позивачу передбачене частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України відшкодування за затримку з вини відповідача розрахунку при звільненні позивача з військової служби 07.05.2024 року з дня звільнення по день виплати відповідачем позивачу 07.06.2024 року, тобто за 31 календарних дні, нарахованих відповідачем належних позивачу (звільненому) сум, про розміри яких між сторонами не було спору, а саме: окладу за військовим званням до 07 травня 2024 року в сумі 167 грн 10 коп; посадового окладу до 07 травня 2024 року в сумі 575 грн 81 коп; надбавки за вислугу років до 07 травня 2024 року в сумі 222 грн 87 коп; надбавки за особливості проходження військової служби до 07 травня 2024 року - у розмірі 627 грн 75 коп; щомісячної премії до 07 травня 2024 року в сумі - 3264 грн 82 коп; компенсації невикористаної відпустки в сумі 48768 грн 24 коп; матеріальної допомоги за 2024 рік для вирішення соціально-побутових питань; одноразової грошової допомоги при звільненні із військової служби в сумі 22376 грн 17 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 07.05.2024 звільнений з військової служби у відставку, однак у день звільнення відповідач не здійснив повного розрахунку належних позивачу сум грошового забезпечення, а саме: окладу за військовим званням до 07 травня 2024 року в сумі 167 грн 10 коп; посадового окладу до 07 травня 2024 року в сумі 575 грн 81 коп; надбавки за вислугу років до 07 травня 2024 року в сумі 222 грн 87 коп; надбавки за особливості проходження військової служби до 07 травня 2024 року - у розмірі 627 грн 75 коп; щомісячної премії до 07 травня 2024 року в сумі - 3264 грн 82 коп; компенсації невикористаної відпустки в сумі 48768 грн 24 коп; матеріальної допомоги за 2024 рік для вирішення соціально-побутових питань; одноразової грошової допомоги при звільненні із військової служби в сумі 22376 грн 17 коп.

Позивач зазначив, що 07.06.2024 відповідач здійснив виплату позивачу на картковий рахунок грошове забезпечення за травень 2024 року в сумі 94859,16 грн, тобто із затримкою 31 календарний день, що відповідно до частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України є підставою для нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.

Ухвалою від 10.07.2024 суддя Черкаського окружного адміністративного суду прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

16.07.2024 представник відповідача подав до суду письмовий відзив на адміністративний позов, в якому просив у задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що фінансування оборонного сектору економіки є обмеженим, оскільки законами України про Державний бюджет України на відповідний рік Міністерству оборони України виділяються кошти згідно затвердженого кошторису доходів та видатків на рік. Крім того вказав, що позивач звернувся майже одночасно з позовами до Черкаського окружного адміністративного суду та Полтавського окружного адміністративного суду, аналіз яких вказує, що незважаючи на деякі «технічні» відмінності у формулюваннях позовних вимог, ці два позови мають один і той самий предмет або щонайменше - аналогічний предмет.

19.07.2024 позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, зокрема, що відповідач, хоча і зазначив, що заперечує щодо наведених позивачем обставин і не згоден з ними, але фактично не зазначив прямо, що він заперечує те, що 07.05.2024 в день звільнення позивача з військової служби у відставку військовою частиною НОМЕР_1 щодо позивачу не було виплачено всіх належних позивачу сум. Відповідач не надав доказів виплати належних сум грошового забезпечення позивача в день звільнення. Звернув увагу, що відповідач не зазначив у відзиві на позовну заяву, а до нього не додав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що виділення коштів за напрямком нарахування та виплати коштів (зокрема середньої заробітної плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні) на виконання рішення суду відповідними кошторисами доходів та видатків не передбачено, а також того, що заповнення відповідної фінансової прогалини буде здійснюватись за рахунок основних напрямів воєнного сектору. Вказав також, що у цій справі заявлено три вимоги, які не є майновими. У справі, на яку посилається відповідач у відзиві на позовну заяву, зазначено одну вимогу майнову, що вказує на те, що предмети позовів є відмінними, оскільки позивачем застосовано різні способи захисту.

23.07.2024 представник відповідача подав до суду заперечення на відповідь на відзив, у якій, серед іншого, зазначив, що у позивача відсутні підстави для застосування Закону про компенсацію, Порядку проведення компенсації в одній справі та частини 1 статті 117 КЗпП України в іншій справі. За переконанням відповідача всі вищезазначені норми повинні застосовуватись в комплексі і також комплексно розглядатись судом в контексті розгляду позовних вимог позивача до відповідача.

Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) розпочато через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов до такого висновку.

Суд встановив, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 07.05.2024 № 129 (по стройовій частині) з 07.05.2024 сержанта ОСОБА_1 , такелажника евакуаційного взводу евакуаційної роти військової частини НОМЕР_1 , було звільнено з військової служби у відставку за підпунктом б (за станом здоров`я - на підставі постанови військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу. З 07.05.2024 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а з продовольчого забезпечення зі сніданку 08.05.2024.

07.06.2024 Військова частина НОМЕР_1 нарахувала та виплатила позивачу суми грошового забезпечення у загальному розмірі 94859,16 грн, що підтверджується банківською випискою (а.с. 20 зворотній бік).

Вважаючи затримку розрахунку при звільненні порушенням своїх прав, позивач звернувся до суду із позовом про відшкодування, передбачене частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, за 31 день затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Ухвалами від 28.02.2025 Черкаський окружний адміністративний суд заяву позивача про зміну предмету позову від 23.07.2024 повернув без розгляду та відмовив у задоволенні заяви позивача про залучення до участі у справі третіх осіб.

Таким чином, предметом спору у справі є вимоги позивача, зазначені у адміністративному позові в новій редакції (вх. № 32797/24 від 05.07.2024) та заяві про уточнення позовних вимог (сформована в системі Електронний суд 16.07.2024 та зареєстрована за вх. № 34563/24).

Під час вирішення спору по суті, суд врахував таке.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Однак, вищенаведені норми спеціального законодавства не містять норми щодо порядку та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Суд врахував правову позицію Верховного Суду у п. 27 постанови від 18.12.2018 (справа № 820/4619/16), згідно з якою за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Тому наявні підстави застосувати для спірних правовідносин норми КЗпП.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України, чинної станом на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Ст. 117 КЗпП встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналіз зазначених законодавчих норм свідчить, що умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Суд у цій справі встановив, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 07.05.2024 № 129 (по стройовій частині) з 07.05.2024 сержанта ОСОБА_1 , такелажника евакуаційного взводу евакуаційної роти військової частини НОМЕР_1 , було звільнено з військової служби у відставку за підпунктом б (за станом здоров`я - на підставі постанови військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу. З 07.05.2024 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а з продовольчого забезпечення зі сніданку 08.05.2024.

07.06.2024 Військова частина НОМЕР_1 нарахувала та виплатила позивачу суми грошового забезпечення у загальному розмірі 94859,16 грн, що підтверджується банківською випискою (а.с. 20 зворотній бік).

Таким чином, суми грошового забезпечення, належні позивачу у загальному розмірі 94859,16 грн, виплачені відповідачем із порушенням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України, а відтак у відповідності до чинної редакції ст. 117 КЗпП України це є підставою для стягнення середнього заробітку за час такої затримки.

Однак суд врахував, що рішенням від 19.09.2024 у справі № 440/8207/24 Полтавський окружний адміністративний суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 відповідно до положень статті 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме: з 07.05.2024 по останній день затримки розрахунку при звільненні - 07.06.2024 включно. Стягнув з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 23343,62 грн (двадцять три тисячі триста сорок три гривні шістдесят дві копійки). Вказане рішення суду набрало законної сили 04.11.2024.

За вказаних обставин суд доходить висновку, що право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення, передбаченого ст. 117 КЗпП за спірний період, вже захищене судом.

Відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Таким чином, судове рішення у справі № 440/8207/24 є обов`язковим до виконання відповідачем, що у свою чергу унеможливлює ухвалення рішення про задоволення позовних вимог у справі, яку розглядає Черкаський окружний адміністративний суд.

Суд також враховує інші аргументи сторін, зазначені у заявах по суті справи, однак зауважує, що встановлені судом обставини є самостійними та достатніми підставами для прийняття рішення по суті спору.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.

Згідно статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини 5 статті 139 вказаного Кодексу, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на те, що позовні вимоги позивача, звільненого від сплати судових витрат не підлягають задоволенню, а відповідач не надав доказів понесення судових витрат, то підстави для їх розподілу відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи:

1) позивач ОСОБА_1 (поштова адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 );

2) відповідач Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Рішення складене у повному обсязі та підписане 28.02.2025.

Суддя Василь ГАВРИЛЮК