Справа № 300/8288/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2025-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 300/8288/23 пров. № А/857/18608/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року (ухвалене головуючою-суддею Біньковською Н.В. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (далі - УДМС, Управління, відповідач), в якому просила визнати протиправними дії УДМС щодо відмови у прийнятті декларації від 18.10.2023 про відмову від громадянства російської федерації та зобов`язати відповідача прийняти вказану декларацію.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправною відмову УДМС у прийнятті декларації ОСОБА_1 про відмову від іноземного громадянства від 18.10.2023 та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 18.10.2023 про прийняття декларації про відмову від громадянства російської федерації та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Управління подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що процедура припинення громадянства за ініціативою особи здійснюється на території російської федерації та у третіх країнах, де діють дипломатичні представництва та консульські установи російської федерації. Стверджує, що доказів відмови компетентних органів російської федерації на території третіх країн у прийнятті до розгляду клопотання (у тому числі з підстав відсутності зареєстрованого місця проживання) позивачка не надала. Рішення про прийняття від особи декларації про відмову від іноземного громадянства та видача їй довідки про реєстрацію громадянином України з внесеною в неї інформацією про подання декларації про відмову від іноземного громадянства для документування паспортом громадянина України приймається уповноваженим органом за результатами всебічного вивчення та оцінки всіх документів та матеріалів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 17.09.2019 позивачка подала до Галицького районного відділу УДМС України в Івано-Франківській області заяву про прийняття до громадянства України.

Разом із заявою позивачкою надано зобов`язання припинити іноземне громадянство, згідно якого вона зобов`язувалася протягом двох років з моменту набуття нею громадянства України припинити громадянство (підданство) російської федерації, і подати органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства (підданства) російської федерації, виданий уповноваженим на те органом цієї держави. Також позивачка зазначила, що у разі неотримання нею з незалежних причин документа про припинення громадянства (підданства) російської федерації, вона зобов`язується подати декларацію про відмову від громадянства (підданства) цієї держави і повернути національний паспорт громадянина російської федерації до уповноваженого органу цієї держави.

21.02.2022 позивачці було видано довідку №5878 про реєстрацію особи громадянином України. Зазначено, що згідно з указом Президента України №32/2022 від 25.01.2022 вона була прийнята до громадянства України відповідно до ст.9 Закону України Про громадянство України №2235-III від 18.01.2001 (далі - Закон №2235, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до законодавства України зазначена особа є громадянином України з 25.01.2022.

20.07.2022 позивачці було видане тимчасове посвідчення серії НОМЕР_1 , яке відповідно до Закону №2235 посвідчує особу та підтверджує її належність до громадянства України. Строк дії вказаного посвідчення до 25.01.2024.

18.10.2023 позивачка звернулася до УДМС із заявою, в якій повідомила про те, що нею було взято на себе зобов`язання після набуття громадянства України відмовитись від громадянства російської федерації, однак отримати документ про припинення громадянства російської федерації вона не може з незалежних від неї причин, а тому просила прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства.

До вказаної заяви позивачкою долучено декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Листом №1-112/6/2601-23/2601.4.2/6224-23 від 02.11.2023 УДМС повідомило позивачку про те, що саме на особу покладається обов`язок припинити іноземне громадянство та подати документ про припинення свого попереднього громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави до уповноваженого органу України протягом встановленого законодавством терміну. Паспорт громадянина України особа може оформити лише після виконання поданого зобов`язання. Вказано, що абз.13 ст.1 Закону №2235 визначає вичерпний перелік підстав неотримання документа про припинення іноземного громадянства, яке вважається таким, що відбулося з незалежних від особи причин. Зазначено, що цим Законом визначено категорії осіб (іноземців), які разом із заявою про набуття громадянства України можуть подати декларацію про відмову від іноземного громадянства замість зобов`язання припинити іноземне громадянство. Також вказано, що ОСОБА_1 необхідно подати до УДМС документ про припинення свого іноземного громадянства у встановлений термін, після чого її буде документовано паспортом громадянки України відповідно до чинного законодавства. Підстав для прийняття від ОСОБА_1 декларації про відмову від громадянства російської федерації в УДМС не має.

Вважаючи протиправними дії відповідача у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що неотримання позивачкою документа про припинення громадянства російської федерації відбулося з незалежних від неї причин, відтак суд вважав, що позивачці кореспондує право звернення з декларацією про відмову від іноземного громадянства, яким, у цьому випадку, позивачка і скористалася. Щодо вимоги зобов`язати відповідача прийняти декларацію про відмову від громадянства російської федерації, суд дійшов висновку, що відповідач не розглянув по суті звернення позивачки, не надав жодної оцінки підставам подачі нею декларації. Тобто, відповідачем фактично не прийнято жодного рішення за результатами розгляду декларації позивачки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом №2235.

Згідно ч.1 ст.1 Закону №2235, громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Положеннями ст.6 Закону №2235 закріплено підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини 1 вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону №2235, особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України Про правонаступництво України, або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Відповідно до ч.5 ст.8 Закону №2235, іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства - є невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (за винятком випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років від дня подання клопотання, якщо термін не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи якщо така процедура не здійснюється або вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України (ч.1 ст.1 Закону №2235).

Указом Президента України №215 від 27.03.2001 було затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №215), який визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Згідно п.119 розд.V Порядку №215, особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Таким чином, відповідно до законодавства України, особи які набули громадянство України та отримали тимчасову посвідку, мають подати документи про припинення іноземного громадянства.

Системний аналіз приведених вище норм дає підстави для висновку, що документ про припинення іноземного громадянства видається консульською установою, посольством тієї держави, громадянство якої особа виявила бажання припинити.

Відповідно до ст.19 Федерального Закону Про громадянство рф (далі - Закон), вихід з громадянства рф особи, яка проживає на території російської федерації, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи в загальному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону. Вихід з громадянства рф особи, яка проживає на території іноземної держави, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи у спрощеному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону.

Статтею 32 вказаного Закону встановлено, що заява з питань громадянства російської федерації подається за місцем проживання заявника: a) особою, яка проживає на території рф, - до територіального органу федерального органу виконавчої влади у сфері внутрішніх справ; б) особою, яка проживає за межами рф і не має місця проживання на території рф, - дипломатичного представництва або консульської установи рф, що знаходяться за межами рф

З матеріалів справи видно, що позивачка набула громадянство України та прийняла на себе зобов`язання припинити іноземне громадянство російської федерації протягом двох років з моменту набуття нею громадянства України.

Відтак, саме на позивачку покладається обов`язок припинити іноземне громадянство та подати документ про припинення іноземного громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту набуття громадянства.

Судом встановлено, що 18.10.2023 позивачка звернулася до відповідача із заявою, в якій зазначила, що у зв`язку з припиненням функціонування консульських установ рф сплатити збір за подання нею документів про вихід з громадянства рф на території України виявилося неможливим.

Разом з тим, 18.10.2023 позивачкою було подано до відповідача декларацію про відмову від іноземного громадянства, у якій в якості підстави відмови від іноземного громадянства та подачі декларації позивачка покликається на існування незалежних від неї причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) російської федерації, а саме, зазначає про те, що процедура оформлення припинення громадянства (підданства) російською федерацією не здійснюється.

Позивачка незалежною від неї обставиною вважає факт припинення роботи на території України всіх консульських установ російської федерації, на підтвердження чого зазначала та додала до заяви від 18.10.2023 скриншот головної сторінки офіційного сайту посольства російської федерації в України, де повідомлялось, що у зв`язку з евакуацією персоналу російських закордонних установ в Україні консульський прийом громадян призупинений на невизначений час, скриншот із веб сайту Міністерства закордонних справ України, де міститься заява Міністерства закордонних справ України щодо розриву дипломатичних відносин із російською федерацією, а також скриншот із веб сайту АТ Укрпошта, із зазначенням інформації про припинення здійснення поштових відправлень та грошових переказів до росії.

При цьому, колегія суддів враховує посилання позивачки на те, що виїхати за межі України на теперішній час вона немає змоги, оскільки строк дії її паспорту для виїзду за кордон закінчився 21.10.2023.

Колегія суддів наголошує, що обов`язковою передумовою для визнання причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства незалежною від особи, є факт звернення/прийняття клопотання такої особи уповноваженим органом держави її громадянства, в даному випадку російської федерації.

Тобто, позивачка зобов`язана подати документ про припинення російського громадянства.

При цьому, визначальним в даному випадку є те, що консульські установи країни агресора, які розміщені на території України, станом на сьогодні із 23.02.2022 не функціонують, що унеможливлює отримання документа про припинення громадянства.

Таким чином, позивачка була позбавлена можливості отримати документ, який підтверджує відмову від громадянства рф.

Встановлені у даній справі обставини свідчать про те, що позивачка реально намагалася припинити громадянство російської федерації та у зв`язку з тим, що представництва або консульські установи російської федерації більше не проводять свою діяльність на території України, у позивачки не було можливості отримати документ про припинення громадянства зазначеної держави.

Таким чином, дана ситуація повністю підпадає під врегулювання ч.5 ст.8 Закону №2235, якою визначено, що іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Колегія суддів дійшла висновку, що позивачка, подаючи декларацію про відмову від іноземного громадянства, діяла в межах та відповідно до чинного законодавства, а тому мала право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства.

Колегія суддів наголошує, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, консульські установи держави-агресора в Україні не працюють, однак з початку повномасштабного вторгнення законодавство України не зазнало змін в частині визначення порядку дій та їх послідовності щодо відсутності в особи можливості отримання документа про припинення громадянства такої держави з незалежних від неї причин, що в свою чергу призводить до фактичного порушення прав такої особи.

Разом з тим, відповідач вирішуючи питання щодо прийняття декларації позивачки обмежився лише роз`ясненнями норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства, не прийняв декларацію та не надав мотивованої відмови позивачу в прийнятті такої декларації.

Тобто, відповідач не розглянув по суті звернення позивачки, не надав жодної оцінки підставам подачі нею декларації та протиправно фактично зобов`язав подати документ, неможливість отримання якого по суті і стала підставою для подачі такої декларації.

Таким чином, відповідачем фактично не прийнято жодного рішення за результатами розгляду декларації.

Відповідач не довів законності та обґрунтованості відмови у прийнятті від позивачки декларації про відмову від іноземного громадянства, при цьому, підстави, покладені в основу такого рішення, не відповідають ні фактичним обставинам справи, ні загальновизнаним обставинам припинення роботи посольства російської федерації в Україні через повномасштабне вторгнення та агресію рф проти України, що позбавляє позивачку реальної можливості отримати документ про вихід з іноземного громадянства.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року по справі №300/8288/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук