Справа № 360/130/24
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2025-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року справа №360/130/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Геращенка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 р. у справі № 360/130/24 (головуючий І інстанції С.В. Борзаниця) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову у призначенні пенсії № 72 від 18.01.2024 ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до загального страхового стажу періоди: навчання з 01.09.1979 по 16.11.1981 включно у СПТУ-102 Касум- Ісмаілівського району Азербайджанської PCP, що складає 2 роки 2 місяці 16 днів, на підставі диплому № НОМЕР_1 від 31.07.1986; строкової служби в армії з 17.11.1981 по 14.11.1983 включно, що складає 1 рік 11 місяців 24 дня, на підставі військового квитка серія НОМЕР_2 від 10.07.1984; роботи з 01.04.1985 по 12.01.2024 включно, що складає 28 років 1 місяць 18 днів, на підставі трудової книжки серії НОМЕР_3 від 15.02.1986, а загалом 32 роки 3 місяці 28 днів страхового стажу та призначити пенсію за віком з 12.01.2024.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року задоволено позовні вимоги, а саме суд:

Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 18.01.2024 № 72 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії;

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 12.01.2024 з урахуванням положень статті 44 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та висновків суду, викладених у цьому рішенні.

Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн.

29 травня 2024 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 в порядку статті 383 КАС України, в якій заявник просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 10.05.2024 № 72 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04.04.2024 року у справі 360/130/24;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області вжити заходи щодо усунення порушень пункту 9 частини першої статті 129, статті 129-1 Конституції України, шляхом повторного розгляду заяви про призначення пенсії за віком від 12.01.2024 року, з урахуванням висновків суду, наданих судом у рішенні від 04.04.2024 року по справі № 360/130/24;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повідомити Луганський окружний адміністративний суд про результати вжитих заходів протягом одного місяця після надходження даної ухвали.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року призначено до розгляду в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 в порядку статті 383 КАС України у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного Фонду України у Вінницькій області в строк до 03 червня 2024 року надання суду через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд»: рішення про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 № 72; розрахунок стажу позивача; докази на підтвердження виконання вимог статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; відомості щодо незарахованого стажу позивача та пояснення щодо підстав відмови у його зарахуванні; докази виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04.04.2024 у справі № 360/130/24 з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

03 червня 2024 року представником відповідача до суду першої інстанції подані пояснення, в яких, зокрема, заявлено клопотання про продовження терміну виконання вимог ухвали суду від 30.05.2024, оскільки встановлений на виконання строк є технічно неможливим для реалізації необхідних функцій по причині особливостей адміністративно-екстериторіального устрою органів Пенсійного фонду України.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року задоволено клопотання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про продовження терміну виконання вимог ухвали суду від 30 травня 2024 року, продовжено Головному управлінню Пенсійного фонду України у Вінницькій області строк для виконання вимог ухвали суду від 30 травня 2024 року до 07 червня 2024 року включно.

Відповідачем надано пояснення, в яких зазначено, що в результаті направленого запиту до ГУ ПФУ в Одеській області про повернення до перегляду електронної пенсійної справи ОСОБА_1 о., листом від 04.06.2024 №1500-0302-9/84329 надано доступ до ЕПС заявника в підсистемі ІКІС ППВП відповідно до «релізу змін від 04.04.2022-1.6.74.1».

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 , подану в порядку статті 383 КАС України у справі № 360/130/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву позивача, подану в порядку ст. 383 КАС України, повністю.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що 05.06.2024 відповідачем прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії № 72 від 05.06.2024 р., з урахуванням рішення Луганського окружного адміністративного суду № 360/130/24 від 04.04.2024.

Скаржник зазначає, що відповідач у рішенні від 05.06.2024 про відмову в призначенні пенсії вказує про необхідність надання позивачем до пенсійного органу уточнюючих довідок на підтвердження певної частини трудового стажу.

Рішення від 05.06.2024 винесено відповідачем вже після подання позивачем Заяви в порядку ст. 383 КАСУ, відкриття за нею провадження судом. Тобто, на час відкриття провадження за заявою в порядку ст. 383 КАС України відповідачем рішення суду від 04.04.2024 не було виконано.

Позивач погоджується, що рішенням пенсійного органу в частині зарахування до страхового стажу період роботи з 04.09.1986 по 06.11.1986 та період навчання з 01.09.1979 по 16.11.1981, що загалом складає 02 роки 03 міс. 22 дня.

Пенсійним органом за період з 01.01.2004 по 08.06.2014 зараховано лише 07 років 0 міс. 28 днів, замість 10 років 05 міс. 09 днів. Також, період роботи з 16.04.2019 по 20.09.2023 до страхового стажу зараховано лише 01 рік 05 міс. 26 днів (лише по 30.09.2020), замість 04 років 05 міс. 11 днів згідно записів трудової книжки. Тобто, було безпідставно не зараховано до стажу увесь період роботи позивача.

Від відповідача надійшов відзив на скаргу в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що на виконання рішення суду від 04 квітня 2024 року Головним управлінням прийнято рішення про відмову у призначення пенсії від 10.05.2024 № 72.

05.06.2024 відповідачем прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії № 72 від 05.06.2024, з урахуванням рішення Луганського окружного адміністративного суду № 360/130/24 від 04.04.2024, дата набрання законної сили 07.05.2024, на заміну рішення про відмову в призначенні пенсії № 72 від 10.05.2024.

Отже, на виконання рішення суду Головним управлінням здійснено зарахування до страхового стажу позивача період навчання до дати призову на строкову військову службу, а саме з 01.09.1979 по 16.11.1981 згідно диплома № НОМЕР_1 , а також період роботи згідно записів № 4-5 трудової книжки НОМЕР_3 , а саме з 04.09.1986 по 06.11.1986. Також повідомлено позивача про необхідність надання уточнюючих довідок для підтвердження періоду роботи в колгоспі, а також довідки про форму навчання заявника (очної або заочної), із зазначенням можливого надання йому академічної відпустки на період проходження служби.

Таким чином, покладені рішенням суду від 04.04.2024 по справі № 360/130/24 на Головне управління зобов`язання виконані в повному обсязі, в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Залишаючи без задоволення заяву позивача, суд першої інстанції зазначив, що покладені рішенням суду від 04.04.2024 по справі № 360/130/24 на пенсійних орган зобов`язання виконані в повному обсязі, в порядку, встановленому чинним законодавством.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ч. 2, 3 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

У рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз.1 пп.3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини).

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40).

Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 року, «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 року зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язальне рішення залишалося без дієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26 квітня 2005 року, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з частинами 1, 2 статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

У такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.

Згідно з частиною 6 статті 383 КАС України за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Постановлення ухвали у згаданому порядку не вимагає прийняття саме окремої ухвали, а лише вказує на застосування передбачених вказаною статтею процесуальних правил.

Правова природа окремої ухвали визначається її профілактичною спрямованістю, адже відповідно до ч. 1 ст. 249 КАС України вона направляється для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, а не самих порушень закону.

Законом не передбачена можливість визнання протиправними дій чи бездіяльності, скасування індивідуальних актів шляхом ухвалення судом окремої ухвали.

Способи безпосереднього судового контролю за виконанням рішення суду визначені статтями 382, 383 КАС України та різняться залежно від стану виконання такого рішення.

Системний аналіз вищезазначених норм права свідчить, що судовий контроль є спеціальним видом провадження в адміністративному судочинстві, відмінним від позовного. Головна мета судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах полягає, насамперед, у реалізації основних завдань адміністративного судочинства при здійсненні адміністративними судами правосуддя, оскільки воно не обмежується винесенням судового рішення, а також передбачає його виконання.

У постановах від 17.04.2019 (справа №355/1648/15-а), від 12.05.2020 (справа №815/2252/16), від 16.12.2021 (справа №170/167/17) Верховний Суд дійшов наступних висновків:

«…зазначені вище правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.».

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що зазначені правові норм КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Європейський Суд з прав людини звертає увагу на те, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у справі «Скордіно проти Італії». Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини»).

Аналіз зазначених вище рішень Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016, виконавче провадження - завершальна стадія судового провадження, а примусове виконання судових рішень - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, забезпечується, у першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016.

Таким чином, виходячи з наведених вище норм, звернення до суду із заявою відповідно до статті 383 КАС України можливе за умови перебування виконавчого документа на примусовому виконані в органах державної виконавчої служби.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі №805/1458/17-а, від 27.06.2019 у справі №807/220/18, від 09 грудня 2021 року у справі № 9901/235/20, від 28 вересня 2021 року у справі №440/2130/21, в ухвалах Верховного Суду від 05 липня 2021 року у справі № 260/636/19, від 18 грудня 2020 року у справі № 200/5793/20-а, від 23 лютого 2024 року від справа № 420/5352/22, від 18 червня 2024 року у справі № 420/10177/21, від 08 листопада 2024 року у справі № 340/222/20, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 грудня 2021 року у справі № 9901/235/20.

У постанові від 20.01.2021 у справі №640/1364/19, Верховний Суд дійшов наступних висновків:

«Аналіз зазначених вище норм свідчить, що подання до суду заяви у порядку, передбаченому статтею 383 КАС України, можливе за умови перебування виконавчого документа на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби.

Тобто при здійсненні судового контролю за виконанням рішення суду в порядку статті 383 КАС України обов`язково підлягають з`ясуванню обставини виконання судового рішення в примусовому порядку, а не обставини невиконання відповідачем судового рішення в добровільному порядку.»

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 грудня 2021 року у справі № 9901/235/20, зазначено, що указана стаття (383 КАС України) передбачає можливість звернутися до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Ця стаття є останньою в розділі КАС України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах» і містить чіткі вимоги до такої заяви, строк звернення, порядок її розгляду та наслідки невідповідності вимогам заяви. Зі змісту цієї статті випливає, що як крайній захід для захисту прав особи позивача, на користь якої ухвалене рішення суду, закон встановив можливість звернення до суду з відповідною заявою. Перед тим як подати таку заяву, стягувач має використати всі можливі засоби для виконання судового рішення. Зокрема, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, зобов`язує суб`єкта владних повноважень здійснити його виконання. У випадку, коли боржник добровільно не виконує рішення суду, стягувач має вчинити дії для виконання рішення суду в примусовому порядку відповідно до вимог Закону № 1404-VIII, і тільки після того, як стягувач використав усі можливості для примусового виконання рішення суду, а воно залишається не виконаним, тоді в такої особи виникає право звернутися до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України.

Отже, звернення рішення суду до примусового виконання є обов`язковою передумовою для подання заяви у порядку статті 383 КАС України, оскільки повноваження щодо вчинення дій щодо примусового виконання рішення суду, у тому числі і щодо перевірки його виконання, належать передусім до виконавців, а звернення до суду в порядку статті 383 КАС України є виключною мірою, якщо позивачем було вичерпано усі можливі механізми на стадії примусового виконання рішення суду.

Відтак, застосування судом до суб`єкта владних повноважень приписів статті 383 КАС України вбачається за можливе у разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи - позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами, поданими позивачем.

Матеріали справи не містять документального підтвердження перебування на виконанні виконавчого провадження щодо судового рішення у цій справі.

Таким чином, на дату подання до суду заяви та розгляду судом цієї заяви відсутнє виконавче провадження з виконання рішення суду. Зазначене свідчить про відсутність передбаченої умови для звернення позивача з заявою на підставі ст. 383 КАС України.

При цьому, надаючи оцінку наявності протиправності рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачами на виконання рішення суду, колегія суддів виходить з наступного.

12.01.2024 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.

За результатами розгляду заяви від 12.01.2024 відповідачем прийнято рішення від 18.01.2024 № 72 про відмову у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу.

У рішенні зазначено, що відповідно до частини 1 статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня в 2023 року не менше 30 років. Вік заявника 60 років. Страховий стаж заявника становить роки 18 років 11 місяців 5 днів.

Результати розгляду документів наданих до заяви: за наданими документами до загального страхового стажу не зараховано:

- періоди трудової діяльності згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_3 , дата заповнення - 15.02.1986, оскільки титульна сторінка трудової книжки не посвідчена печаткою підприємства, яке вперше видавало трудову книжку, що є порушенням п.2.12 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 № 58. Окрім того, дата видачі трудової книжки не відповідає даті прийняття на роботу вперше (прийнятий 01.04.1985, а трудова книжка видана 15.05.1986). Також, окремо потребує уточнення період роботи в колгоспі з 01.04.1985 по 15.07.1986, оскільки відсутня інформація про встановлений мінімум та фактично відпрацьовані вихододні та період роботи з 04.09.1986 по 06.11.1986, так як дати наказів про прийняття та звільнення містять виправлення, не посвідчені у відповідності до вимог вищезазначеної Інструкції № 58. Стаж частково зарахований згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування: з 03.2000 року по 12.2003 року;

- період навчання з 01.09.1979 по 22.07.1986 згідно диплома № НОМЕР_1 від 30.07.1986, оскільки даний період навчання співпадає з періодом проходження військової служби з 17.11.1981 по 11.11.1983. Зазначений період навчання потребує уточнення.

Відповідач за результатом розгляду наданих позивачем документів, дійшов до висновку що до відмови в призначенні пенсії за віком за нормами частини першої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 18.01.2024 № 72 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії;

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 12.01.2024 з урахуванням положень статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та висновків суду, викладених у цьому рішенні

Рішення суду набрало законної сили 07 травня 2024 року.

У вказаному рішенні суд дійшов до висновку, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання роботодавцями свого обов`язку щодо належного оформлення трудової книжки, а наявність будь-яких неточностей, виправлень в трудовій книжці не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивача періодів його роботів згідно з записами його трудової книжки серії НОМЕР_3 .

Суд зазначив, що рішення щодо призначення пенсії приймається пенсійним органом за наявності усіх документів про призначення пенсії. Органи Пенсійного фонду наділені повноваженнями збирати необхідні для розгляду заяви особи (у тому числі щодо призначення пенсії) документи. Отже, у випадку виявленої відсутності необхідних документів для призначення позивачу пенсії відповідач мав можливість вчинити дії, спрямовані на їх отримання від відповідних органів (осіб), або ж письмово повідомити заявника про необхідність подання додаткових документів.

В оскаржуваному рішенні відповідач посилається на співпадіння періодів навчання та проходження позивачем служби, на відсутність відомостей про встановлений мінімум та фактично відпрацьовані вихододні, наявність виправлень у датах та зазначає про необхідність уточнення періодів страхового стажу, однак відповідачем не надано жодних доказів виконання ним вимог положень статті 44 Закону № 1058 та Порядку № 22-1 щодо вчинення дій, спрямованих на отримання необхідних документів для з`ясування та перевірки спірних періодів від відповідних органів (осіб) та письмового повідомлення позивача про необхідність подання додаткових документів.

Щодо періодів навчання з 01.09.1979 по 22.07.1986 та проходження військової служби з 17.11.1981 по 11.11.1983 суд зазначив, що ці періоди підлягають уточненню та частково можуть бути зараховані до страхового стажу після отримання пенсійним органом підтверджуючих документів про періоди навчання та періоди проходження військової служби після з`ясування форми навчання позивача (очної або заочної), можливого надання позивачу академічної відпустки на період проходження служби, уточнення періоду навчання з метою виключення помилки в датах початку та завершення навчання тощо.

Крім того, суд повторно зазначив, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, відсутність печатки у трудовій книжці не може бути підставою для виключення періодів роботи зі страхового стажу.

З огляду на зазначене, суд у рішенні дійшов висновку. що рішення відповідача від 18.01.2024 № 72 про відмову у призначенні пенсії прийнято без з`ясування всіх необхідних обставин та фактів трудової діяльності позивача та без витребування необхідних документів, а тому підлягає скасуванню.

На виконання рішення суду від 04 квітня 2024 року відповідачем прийнято рішення про відмову у призначення пенсії від 10.05.2024 № 72.

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо невиконання рішення суду, 29 травня 2024 року позивач звернувся з заявою в порядку 383 КАС України.

05.06.2024 відповідачем прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії № 72 від 05.06.2024, з урахуванням рішення Луганського окружного адміністративного суду № 360/130/24 від 04.04.2024, дата набрання законної сили 07.05.2024, на заміну рішення про відмову в призначенні пенсії № 72 від 10.05.2024.

У рішенні відповідача зазначено, що на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду № 360/130/24 від 04.04.2024, дата набрання законної сили 07.05.2024, обчислення страхового стажу заявника проведено з урахуванням трудової книжки серії НОМЕР_3 , дата заповнення 15.02.1986 року, в тому числі до страхового стажу заявника враховано частково період навчання до дати призову на строкову військову службу, а саме з 01.09.1979 по 16.11.1981 згідно диплома № НОМЕР_1 , а також період роботи згідно записів № 4-5 трудової книжки НОМЕР_3 , а саме з 04.09.1986 по 06.11.1986 (попередньо було враховано з дати переведення 25.09.1986 по 06.11.1986, так як в році наказу про прийняття «1986» вбачається виправлення в другій цифрі року, однак так як чітко прослідковується що це саме «86 рік», у зв`язку з чим даний період можливо врахувати в повному обсязі).

Разом з тим, до страхового стажу неможливо врахувати період роботи в колгоспі згідно записів даної трудової книжки з 01.04.1985 по 15.07.1986, та частину періоду навчання з 12.11.1983 по 22.07.1986, згідно диплома № НОМЕР_1 від 30.07.1986, оскільки період роботи в колгоспі повністю перетинається з періодом навчання заявника, крім того в записах на прийняття та звільнення з колгоспу не зазначено номери документів, на підставі якого внесено записи.

Як зазначалось, огляду на приписи процесуального законодавства, не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушено його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

Верховний Суд у постанові від 05 грудня 2019 року у справі №826/3678/16 указав, що позови вважаються тотожними лише тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів позови вважаються нетотожними і суддя не вправі відмовити у відкритті провадження у справі.

Колегія суддів зазначає, що у разі незгоди з перерахунком пенсії, її розміром, періодом зарахованим або ні, позивач має право звернутися до суду новою позовною заявою, якщо питання не були предметом судового розгляду, а не з заявою про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Така правова позиція висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15, від 17 квітня 2019 року у справі № 355/1648/15-а, від 21 серпня 2019 року у справі №295/13613/16, від 22 серпня 2019 року у справі № 522/10140/17 та від 21 листопада 2019 року у справі № 802/1933/18-а, від 24 вересня 2020 року у справі № 640/15623/19.

Суд наголошує, що рішенням суду не було визначено обов`язок здійснити нарахування пенсії за певними правилами або зарахувати певні періоди, суд не вирішував питання зарахування періодів роботи позивача з 01.01.2004 по 08.06.2014 у кількості 10 років 05 міс. 09 днів та з 16.04.2019 по 20.09.2023 у кількості 04 років 05 міс. 11 днів.

Так суд наголошує, що при розгляді заяви в порядку ст. 382 КАС України суд не може надавати оцінку вказаним обставинам, оскільки зазначені питання не були предметом спору в справі № 360/130/24.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Валентина Ніканорівна Великодна проти України» суд дійшов висновку, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінитися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти змін у майбутньому.

Ураховуючи вказане, помилковими є посилання позивача про те, що у спірних правовідносинах наявні обставини визначенні статтею 383 КАС України, оскільки спірні питання виходять за межі виконання рішення у цій справі і потребують вирішення в рамках окремого провадження.

Подібна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15 грудня 2023 року справа № 340/785/23.

Отже, заява позивача в порядку статті 383 КАС України по адміністративній справі задоволенню не підлягає.

Таким чином, вимоги позивача у межах цієї заяви, можуть бути заявлені окремим адміністративним позовом та повинні оцінюватися судом на предмет правомірності таких вимог.

Подібна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 березня 2023 року у справі №200/2737/21-а, від 15 червня 2023 року у справі № 420/18923/21, від 09 грудня 2024 року від справа № 440/16338/23.

З огляду на наведене вище, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява позивача не підлягає задоволенню, оскільки позивачем фактично заявлені вимоги які не були предметом судового розгляду.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України, обумовлює для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 р. у справі № 360/130/24- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дати проголошення.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 27 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач: Е.Г. Казначеєв

Судді: І.В. Геращенко

І.Д. Компанієць