Справа № 620/16117/24
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2025-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2025 року Чернігів Справа № 620/16117/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Падій В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради про визнання неправомірною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради про визнання неправомірною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить:.

-визнати неправомірною відмову № 19-05/16871 від 28.11.2024 Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради у наданні допомоги на дитину;

-зобов`язати Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради здійснити відповідно заяви ОСОБА_1 від 12.11.2024 та на підставі Наказу управління у правах дитини № 294 від 05.11.2024 від 05.11.2024 виплату допомоги по догляду за дитиною у законом встановленому розмірі за період, вказаний у Наказі управління у правах дитини № 294 від 05.11.2024 від 05.11.2024, а саме, за листопад 2024, грудень 2024 та січень 2025.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач вказує на порушення відповідачем у спірних правовідносинах чинного законодавства України на момент їх виникнення, що стало підставою для його звернення до суду.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Падій В.В. від 30.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов або заяви про визнання позову.

Відповідач в межах встановленого ухвалою суду строку подав до суду відзив на позов в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначив, відмова Департаменту в призначенні тимчасової допомоги на дітей від 28.11.2024 № 19-05/16871 є правомірною та повністю обґрунтованою у зв`язку з відсутністю правових підстав для призначення такої допомоги.

Судове засідання здійснювалося в порядку, передбаченому статтею 262 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.11.2024 позивач звернувся до відповідача з заявою щодо надання тимчасової допомоги, відповідно до Порядку призначення і виплати тимчасової допомоги на дітей, щодо яких встановлено факт відсутності батьківського піклування та які тимчасово влаштовані в сім`ю родичів, знайомих, прийомну сім`ю або дитячий будинок сімейного типу, "Дитина не одна", оскільки відповідно до наказу Управління (служби) у справах дітей від 05.11.2024 № 294, малолітнього ОСОБА_2 , як дитину, що залишилась без батьківського піклування влаштовано в родину ОСОБА_1 .

Листом від 28.11.2024 № 19-05/16871 відповідач відмовив позивачу у призначенні такої допомоги у зв`язку з відсутністю підстав для її призначення. Додатково відповідачем роз`яснено позивачу в яких випадках призначається така допомога.

Вважаючи, що таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Механізм призначення і виплати тимчасової допомоги на дітей, щодо яких встановлено факт відсутності батьківського піклування та які відповідно до вимог Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866 "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини" (Офіційний вісник України, 2008 р., № 76, ст. 2561), тимчасово влаштовані в сім`ю родичів, знайомих, прийомну сім`ю або дитячий будинок сімейного типу, "Дитина не одна" визначає Порядку призначення і виплати тимчасової допомоги на дітей, щодо яких встановлено факт відсутності батьківського піклування та які тимчасово влаштовані в сім`ю родичів, знайомих, прийомну сім`ю або дитячий будинок сімейного типу, "Дитина не одна", затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2024 № 331 (далі - Порядок № 331).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 331, право на призначення тимчасової допомоги має особа, до сім`ї якої тимчасово влаштовано дитину (дітей), щодо якої (яких) встановлено факт відсутності батьківського піклування та яка постійно проживає на території України (крім осіб, які проживають на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях відповідно до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Мінреінтеграції, або які перебувають за кордоном).

Тимчасова допомога призначається на підставі наказу служби у справах дітей про тимчасове влаштування дитини, щодо якої встановлено факт відсутності батьківського піклування, на строк тимчасового влаштування дитини, зазначений у такому наказі, у разі:

смерті або загибелі батьків або одного з батьків у разі, коли інший з батьків не виконує своїх обов`язків;

невиконання батьками своїх обов`язків з причин перебування батьків або одного з батьків у разі, коли інший з батьків не виконує своїх обов`язків, на територіях, які з 24 лютого 2022 р. перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)/тимчасово окупованій території відповідно до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Мінреінтеграції;

перебування батьків або одного з батьків у разі, коли інший з батьків не виконує своїх обов`язків, у розшуку як зниклих безвісти за особливих обставин або визнання такими, що зникли безвісти за особливих обставин (відсутності свідоцтва про смерть батьків дитини);

якщо батьки або один з батьків у разі, коли інший з батьків не виконує своїх обов`язків, є військовополоненими (перебувають у полоні держави-агресора);

позбавлення батьків або одного з батьків у разі, коли інший з батьків не виконує своїх обов`язків, особистої свободи (затримання, взяття у заручники) органами влади держави-агресора (її окупаційних адміністрацій та збройних формувань);

тимчасового влаштування дитини, щодо якої встановлено факт відсутності батьківського піклування, у прийомну сім`ю або дитячий будинок сімейного типу.

У наказі служби у справах дітей про тимчасове влаштування дитини обов`язково зазначається підстава, яка спричинила тимчасове влаштування дитини, яка залишилася без батьківського піклування, та строк, на який влаштовується така дитина.

У пункті 7 Порядку № 331 зазначено, що рішення про призначення тимчасової допомоги або про відмову в її призначенні у разі невідповідності умовам, зазначеним у пункті 3 цього Порядку, приймається органом соціального захисту населення протягом 10 календарних днів з дня подання заяви. Таке рішення із зазначенням причини відмови та порядку оскарження цього рішення орган соціального захисту населення видає або надсилає заявникові невідкладно, а за наявності обґрунтованих причин - не пізніше ніж через три робочих дні з дати прийняття відповідного рішення.

У разі коли до заяви не додані всі необхідні документи, орган соціального захисту населення повідомляє заявнику, які документи повинні бути подані додатково. Якщо вони будуть подані не пізніше ніж протягом одного місяця з дня отримання зазначеного повідомлення, місяцем звернення за призначенням допомоги вважається місяць прийняття або відправлення заяви.

Відповідно до пункту 2 Положення про прийомну сім`ю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2002 № 565 (далі - Положення № 565), прийомна сім`я - сім`я або окрема особа, яка не перебуває у шлюбі, що добровільно за плату взяла на виховання та спільне проживання від одного до чотирьох дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Діти, уражені ВІЛ-інфекцією, можуть влаштовуватися для виховання та спільного проживання у прийомній сім`ї за наявності відповідних висновків органів опіки та піклування і закладів охорони здоров`я, а їх загальна кількість не повинна перевищувати чотирьох осіб.

Відповідно до пункту 5 Положення № 565, рішення про утворення прийомної сім`ї приймається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської ради (далі - орган, який прийняв рішення) на підставі заяви сім`ї або окремої особи, які виявили бажання утворити прийомну сім`ю, за поданням відповідного висновку служби у справах дітей про можливість утворення прийомної сім`ї з урахуванням рекомендації центру соціальних служб за результатами проходження курсу навчання з виховання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Зазначена сім`я або окрема особа, яка не перебуває у шлюбі, обов`язково інформується про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дітей, яких вони бажають взяти на виховання та спільне проживання.

На підставі рішення про утворення прийомної сім`ї між прийомними батьками та органом, який прийняв рішення про її утворення, укладається договір про влаштування дітей до прийомної сім`ї на виховання та спільне проживання (далі - договір) за формою згідно з додатком.

Договір про влаштування дітей на виховання та спільне проживання у прийомній сім`ї - адміністративний договір, що укладається на підставі закону, одним із учасників якого обов`язково є суб`єкт владних повноважень, його зміст становлять права та обов`язки учасників, передбачені законом та цим договором, у сфері захисту прав та інтересів дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування (пункт 6 Положення № 565).

Відповідно до пункту 2 Положення про дитячий будинок сімейного типу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2002 № 564 (далі - Положення № 564), дитячий будинок сімейного типу - окрема сім`я, що створюється за бажанням подружжя або окремої особи, яка не перебуває у шлюбі, які беруть на виховання та спільне проживання не менш як 5 дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування.

Пунктом 3 Положення № 564 установлено, що рішення про створення та забезпечення функціонування дитячого будинку сімейного типу приймається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчими органами міських рад (далі - орган, який прийняв рішення) на підставі заяви подружжя або окремої особи, яка не перебуває у шлюбі, що виявили бажання створити такий будинок, та поданого службою у справах дітей відповідного висновку про наявність умов для його створення з урахуванням рекомендації центру соціальних служб за результатами проходження курсу навчання з виховання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Служба у справах дітей обов`язково інформує таких осіб про стан здоров`я, фізичний і розумовий розвиток дітей, яких вони бажають взяти на виховання та для спільного проживання.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази утворення позивачем прийомної сім`ї або дитячого будинку сімейного типу.

Суд зазначає, що на виховання та спільне проживання у прийомну сім`ю насамперед влаштовуються діти-сироти і діти, позбавлені батьківського піклування, які перебувають на первинному обліку дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, на відповідній адміністративно-територіальній одиниці, та діти-сироти, діти позбавлені батьківського піклування, які під час надзвичайного або воєнного стану на території України тимчасово переміщені(евакуйовані) в межах України або за межі України.

Відповідно до пункту 22 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 (далі- Порядок №866) визначено, що рішення про надання статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, приймається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської чи районної у місті (в разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем походження такої дитини за поданням служби у справах дітей.

Після встановлення статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної в місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем походження такої дитини вживає вичерпних заходів до влаштування її в сім`ю громадян України (усиновлення, під опіку, піклування, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу) (пункт 35 Порядку №866).

Відповідно до Правил опіки та піклування, які затверджені наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.1999 №34/166/131/88, опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків, та повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів.

Пунктом 3.1 Правил опіки та піклування передбачено, що для безпосереднього здійснення опіки та піклування органами опіки та піклування призначається опікун чи піклувальник.

Статтею 61 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу.

Стаття 63 ЦК України передбачає, що опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Відповідно до частини 4 статті 60 ЦК України суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Виходячи з вищенаведеного, відмова Департаменту в призначенні тимчасової допомоги на дітей від 28.11.2024 за № 19-05/16871 є правомірною та повністю обґрунтованою в контексті спірних правовідносин.

Також слід зазначити, що посилання позивача на Закон України від 21.11.1992 № 2811-XII «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» є безпідставним, оскільки згідно зі статтею 3 відповідно до цього Закону призначаються такі види державної допомоги сім`ям з дітьми: допомога у зв`язку з вагітністю та пологами; допомога при народженні дитини; допомога при усиновленні дитини; допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; допомога на дітей одиноким матерям; допомога на дітей, хворих на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет І типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, на дитину, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, яким не встановлено інвалідність.

Позивач не призначений опікуном чи піклувальником над дитиною, яка тимчасово влаштована в його родину, та відсутнє рішення про утворення ним прийомної сім`ї, як стверджує у позовній заяві позивач, а також відсутнє рішення про встановлення опіки чи піклування над дитиною.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 2 статті 2 та частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.

Підстави для розподілу між сторонами судових витрат згідно Кодексу адміністративного судочинства України відсутні, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ).

Відповідач: Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради (вул. Івана Мазепи, буд. 19, м. Чернігів, 14017, код ЄДРПОУ - 43649464).

Суддя В.В. Падій