Справа № 280/5967/24
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2025-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 лютого 2025 року м. Дніпросправа № 280/5967/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Головко О.В., Суховарова А.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року (суддя Мінаєва К.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області, у якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати складене у відношенні позивача податкове повідомлення-рішення від 02.05.2024 № 0-0827-UA0082704;

визнати протиправним та скасувати складене у відношенні позивача податкове повідомлення-рішення від 02.05.2024 № 0-0827-UA0082704.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником об`єктів житлової нерухомості загальною площею 218,2 кв.м, а саме: квартири (загальною площею 67,3 кв.м, житловою 39,5 кв.м) та житлового будинку (загальною площею 150,9 кв.м, житловою 104,0 кв.м). Контролюючий орган спірними податковими повідомленнями рішеннями визначив позивачу податкові зобов`язання за вказаними об`єктами нерухомості з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2023 рік, без урахування рішення Запорізької міської ради №5 від 28.01.2015 «Про затвердження Положення про податок на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки)» щодо пільги у вигляді зменшення бази оподаткування на 370 кв.м. З цих підстав позивач вважає оскаржувані рішення протиправними. Просить позов задовольнити.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Доводи скаржника зводяться до неврахування судом першої інстанції, що податковим кодексом України. У спірному ж випадку, як зазначає відповідач, рішенням міської ради фактично змінено базу оподаткування та визначено загальну площу об`єктів оподаткування, до яких застосовується нульова ставка податку. При цьому, визначена органом місцевого самоврядування загальна площа об`єктів оподаткування (як база оподаткування) не узгоджується з положеннями Податкового кодексу України. З цих підстав відповідач, вказуючи на те, що у разі суперечності між актами органу місцевого самоврядування та положеннями Податкового кодексу України, застосуванню підлягають саме положення Кодексу, зазначає про неможливість застосування рішення Запорізької міської ради у спірних відносинах.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме:

на житловий будинок, загальною площею 150,9 кв.м, житловою площею 104,0 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу від 25.04.2018);

на квартиру загальною площею 67,3 кв.м, житловою площею 39,5 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (договір дарування від 29.01.2009, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.01.2009).

Головним управлінням ДПС у Запорізький області сформовано та направлено на адресу позивача податкові повідомлення-рішення, якими позивачу визначено належну до сплати суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за даними об`єктами нерухомості, за 2023 рік, а саме:

податкове повідомлення-рішення від 02.05.2024 № 0-0827-UA0082704 на суму 1770,00 грн щодо нерухомого майна житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; розмір податкового зобов`язання розраховано з розрахунку 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року (6700,00 грн), за 1 кв.м бази оподаткування;

податкове повідомлення-рішення від 02.05.2024 № 0-0827-UA0082704 на суму 789,40 грн щодо нерухомого майна квартира за адресою: АДРЕСА_2 ; розмір податкового зобов`язання розраховано з розрахунку 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року (6700,00 грн), за 1 кв.м бази оподаткування.

Вважаючи протиправними зазначені податкові повідомлення-рішення, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом про визнання його протиправними та скасування.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

28 січня 2015 року рішенням Запорізької міської ради №5 «Про встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки)» затверджено Положення про податок на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки). До вказаного «Положення про податок на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки)», затвердженого 28.01.2015 рішенням Запорізької міської ради N5, внесено зміни Рішеннями Запорізької міської ради від 30.06.2015 за №5, від 26.02.2016 за №30, від 25.08.2016 за №50, від 21.12.2016 за №49, від 26.04.2017 за №51, від 27.05.2020 за №49.

Відповідно до пункту 2 цього Положення, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в т.ч. нерезиденти які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 2.2.1 Положення, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 2.3.1 Положення).

Ставка податку для об`єктів житлової нерухомості складає 1% розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м.

Рішенням Запорізької міської ради від 26 лютого 2016 року №30, абзац 1 підпункту 2.5.2 пункту 2.5 частини 2 Положення після слів «за 1 кв. метр бази оподаткування» доповнено словами «за винятком об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, для яких встановлюється нульова ставка податку, а саме:

- квартири/квартир, загальна площа яких не перевищує 120 кв. метрів;

- будинку/будинків, загальна площа яких не перевищує 250 кв. метрів;

- різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), загальна площа яких не перевищує 370 кв. метрів».

Колегією суддів встановлено, що спірним у цій справі є питання застосування рішення Запорізької міської ради №5 від 28.01.2015 про затвердження «Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» (із змінами та доповненнями), яким, у тому числі, визначено об`єкти нерухомості, що є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Позивач, з урахуванням рішення Запорізької міської ради, наполягає на тому, що при визначенні податкових зобов`язань контролюючий орган повинен був застосувати нульову ставку податку, оскільки загальна площа квартири та житлового будинку, що є об`єктом оподаткування у спірному випадку, не перевищує 370 кв.м.

Позиція відповідача полягає в тому, що вказане рішення міської ради не може бути застосовано у спірних відносинах, оскільки його положення суперечать положенням Податкового кодексу України, яким визначено підстави та порядок обчислення та справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Зокрема, відповідач вказує на те, що до повноважень органу місцевого самоврядування не віднесено встановлення пільгових ставок податку, а також не віднесено визначення бази оподаткування цим податком.

Надаючи оцінку таким позиціям сторін, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до ст. 10 ПК України до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок. Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно та в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки).

Приписами п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень.

Пп.12.4.1 п.12.4 ст. 12 ПК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать, крім іншого: встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом.

Підстави та порядок обчислення та справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, врегульовано статтею 266 ПК.

Згідно з пп. 266.1.1 п. 266.1 та 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, а об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

У відповідності до пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Пп.266.4.1 п.266.4 ст.266 ПК України передбачено те, що база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується:

а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів;

б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів;

в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.

Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

Згідно із пп. 266.4.2 п.266.4 ст.266 ПК України сільські, селищні, міські ради встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).

Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів нежитлової нерухомості, встановлюються залежно від майна, яке є об`єктом оподаткування.

Відповідно до пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Отже, виходячи з наведених норм права міська рада є тим органом, якому делеговано право встановлювати ставки податку на майно.

При цьому, колегія суддів погоджується з позицією відповідача про те, що таке право органом місцевого самоврядування повинно реалізовуватися виходячи із вимог Податкового кодексу України, яким визначено ставки податку, об`єкти оподаткування, база оподаткування.

Водночас, колегія судів не може погодитися з позицією відповідача про те, що у спірному випадку органом місцевого самоврядування фактично встановлено пільгові ставки для окремих платників податків, що прямо заборонено пп.12.3.7 п.12.3 ст.12 ПК України.

Відповідно пп.12.3.7 п.12.3 ст.12 ПК України не дозволяється сільським, селищним, міським радам встановлювати індивідуальні пільгові ставки місцевих податків та зборів для окремих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і фізичних осіб або звільняти їх від сплати таких податків та зборів.

Отже, вказаною нормою права запроваджена заборона на встановлення індивідуальних пільгових ставок для окремих юридичних осіб та фізичних осіб, тобто конкретно визначених юридичних та фізичних осіб, чого у спірному випадку місця не мало. Рішення Запорізької міської ради не містить перелік юридичних та фізичних осіб для їх встановлюються пільгові ставки податку.

Не погоджується колегія суддів і з позицією відповідача про те, що у спірному випадку рішенням міської ради фактично змінено базу оподаткування та визначено загальну площу об`єктів оподаткування, до яких застосовується нульова ставка податку.

Так, база оподаткування визначена пп.266.4.1 п.266.4 ст.266 ПК України і зміст рішення Запорізької міської ради не дає підстав стверджувати, що зазначена в цьому рішенні база оподаткування є відмінною від тієї, що визначена Податковим кодексом України.

У спірному випадку, міською радою встановлено ставку податку відносно, зокрема,

різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири /квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток, загальна площа яких не перевищує 370 кв.м.

З урахуванням викладеного, на думку колегії суддів, нульова ставка податку до таких об`єктів житлової нерухомості не суперечить положенням пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України, яким визначено саме граничний розмір ставки податку (1,5% розміру мінімальної заробітної плати), а не її мінімальний розмір. При цьому, суд враховує і те, що нульова ставка податку є ставкою оподаткування, яка визначається Податковим кодексом України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення міської ради не суперечить положенням Податкового кодексу України, що, за позицією відповідача, свідчить про неможливість застосування рішення органу місцевого самоврядування у спірних відносинах.

Колегія суддів також вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги з приводу того, що Державною регулятивною службою України було встановлено, що рішенню Запорізької міської ради від 28.01.2015 №5 притаманні ознаки невідповідності вимогам чинного законодавства та суперечить принципам державної регуляторної політики, оскільки даний лист носить лише роз`яснювальний характер та інформує про необхідність внесення та розгляд сесії питання про скасування вищезазначеного рішення, а не скасовує його, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

З цих підстав, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про те, що відповідачем не підтверджено правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень, якими визначено податкові зобов`язання без урахування рішення Запорізької міської ради, яким встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров