Справа № 200/1068/24
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року справа №200/1068/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційні скарги Дяченка Олексія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року у справі № 200/1068/24 (головуючий І інстанції Чекменьов Г.А.) за позовом Дяченка Олексія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Дяченко Олексій Володимирович в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2017 по 18.01.2023 включно;

- зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2017 по 18.01.2023 у сумі 421956 гривень 98 копійок відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100.

Ухвалою суд від 26 червня 2024 року позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19.07.2022 по 18.01.2023 - залишено без розгляду.

Ухвала суду набрала законної сили, сторонами не оскаржена.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року позов - задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування середнього заробітку позивачу за затримку розрахунку при звільненні;

- стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.06.2017 по 18.07.2022 в сумі 6475 грн. 02 коп.;

- у задоволенні решти позовних вимог про зобов`язання нарахувати та сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку - відмовлено.

Представником позивача подано апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову через порушення норм процесуального права у частині прийняття рішення без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах в постановах від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23, згідно яких у разі звільнення позивача до 19.07.2022 року, при умові виплати коштів на виконання рішення суду після 19.07.2022 року, спірний період стягнення середнього заробітку варто ділити на 2 частини:

- до періоду для виплати середнього заробітку, який передує 19.07.2022 року застосовується період розрахунку середнього заробітку не обмежений 6 місяцями з урахуванням частки заборгованості розрахованої за формулою наведеною у постанові Верховного суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19;

- до періоду який починається з 19.07.2022 року застосовується період розрахунку середнього заробітку обмежений 6 місяцями без зменшення суми компенсації на частку заборгованості.

Апелянт вважає, що судом також порушено норми матеріального права, враховуючи висновки Верховного Суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, період затримки розрахунку при звільненні за період 01.06.2017 року по 18.07.2022 року складає 1874 дні; з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року на 184 дні.

Як вбачається з довідки про доходи: грошове забезпечення позивача за березень 2017 року складає 7258,00 грн. за квітень 2017 року 7258,00 грн.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (7258,00 грн. + 7258,00 грн.) / 61 (березень 2017 року та квітень 2017 року) = 237,97 грн.

Середній заробіток за період з 01.06.2017 року по 18.07.2022 року складає: 237,97 грн. х 1874 дні = 445 955,78 грн.

Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 навів єдиний механізм розрахунку істотності частки середнього заробітку, а саме: розмір середнього заробітку прямопропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. У цій справі загальний розмір виплат нарахованих позивачеві при виключенні зі списків особового складу складав 52 539,55 гривень, з яких: 7258,00 грн. - грошове забезпечення за лютий 2021 року виплачено у добровільному порядку при звільненні з військової служби відповідно до довідки про виплачене про грошове забезпечення; 725,80 грн. грошова компенсація за невикористані дні основної відпустки виплачено у добровільному порядку при звільненні; 44555,75 грн. - індексація грошового забезпечення та грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки виплачені на виконання рішень суду. Частка заборгованості відповідно до алгоритму виведеного Верховним Судом складає: 44 555,75 грн. / 52 539,55 грн. * 100% = 84,80%

Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати: 445 955,78 грн. * 84,80% = 378 170,50 грн.

Середній заробіток за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року складає: 237,97 грн. х 184 дні = 43 786,48 грн.

Загальна сума середнього заробітку відповідно до правової позиції Верховного Суду наведеної у постанові від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 складає: 378 170,50 грн. + 43 786,48 грн. = 421 956,98 грн.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просив відмовити у її задоволені.

Відповідачем подано апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову через неповне з`ясування обставин, порушення норм матеріального, процесуального права.

Апелянт зазначив, що механізм гарантування своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби спеціальним законодавством передбачений. Позивач своїм правом, передбаченим абз. 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби, у Збройних Силах України, не скористався, оскільки виключили його зі списків особового складу військової частини за його згодою (рапортом).

Положенням №1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця, КЗпП України на військовослужбовців, які проходять службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, не поширюється.

Підставою відповідальності власника або уповноваженого ним органу за ст. 117 КЗпП України є склад правопорушення, який включає два юридичні факти - порушення строків розрахунку при звільненні та вина власника чи уповноваженого ним органу.

Звільнення з військової служби відбулося без будь-яких зауважень з боку позивача, спорів щодо сум, тому вимога позивача про виплату середнього заробітку є необгрунтованою.

Виходячи із встановлених обставин, слід зробити висновок про відсутність вини відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем при звільненні, оскільки при звільненні спору між роботодавцем та працівником щодо належних до виплати сум не було.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду у постанові від 27.12.2019 у справі №524/5365/16-а.

Вина військової частини НОМЕР_1 в несвоєчасному перерахуванні коштів, як обов`язкова умова відповідальності за статтею 117 КЗпП України, наступає лише у випадку несвоєчасного оформлення документів на отримання бюджетних коштів відповідно до вимог Бюджетного кодексу України та Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, що позивачем не доведено.

Спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17.

Позивачем пропущено строк звернення з цим позовом до суду.

Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, який листом повідомив, що зазначена справа зареєстрована через «ЄСІТС», тому в паперовому вигляді відсутня, електронну картку справи можна отримати, витребував справу з ЦБД КП «Діловодство спеціалізованого суду».

За ч.ч. 1, 4 ст. 18 КАС України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система. Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

За пп. 15 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі (пп. 15.1); розгляд справи у суді здійснюється за матеріалами справи у паперовій формі (пп. 15.3).

Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України).

Процесуальні та інші документи і докази в паперовій формі зберігаються в додатку до справи в суді першої інстанції та у разі необхідності можуть бути оглянуті учасниками справи чи судом першої інстанції або витребувані судом апеляційної чи касаційної інстанції після надходження до них відповідної апеляційної чи касаційної скарги (ч. 10 ст. 18 КАС України).

За пп. 5.2 п.5 розділу І Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, електронна копія паперового документа - документ в електронній формі, що містить візуальне подання паперового документа, отримане шляхом сканування (фотографування) паперового документа. Відповідність оригіналу та правовий статус електронної копії паперового документа засвідчуються кваліфікованим електронним підписом особи, що створила таку копію.

Апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі «Електронний суд».

Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в письмовому провадженні.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційних скарг, відзиву відповідача, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про наявність підстав для зміни рішення, виходячи з наступного.

Позивач з 18.03.2016 по 31.05.2017 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу від 31.05.2017 року № 157 звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням контракту.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26.01.2022 у справі № 200/16540/21 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії протиправними, визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задоволено частково, зокрема:

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 18.03.2016 року по 31.05.2017 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Згідно банківської виписки, на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/16540/21, відповідачем виплачено 27.01.2024 року позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 18.03.2016 року по 31.05.2017 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року та грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку у загальній сумі 44 555,75 грн.

За ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно ст. 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно абз. 1 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

За абз. 3 п. 242 Положення особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

За ч.ч. 2, 3 статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідачем не заперечується, що остаточний розрахунок не був проведений з позивачем у день його звільнення 31 травня 2017 року.

Остаточний розрахунок при звільненні здійснений з позивачем на виконання рішення суду у справі № 200/16540/21 - 27.01.2024 року.

При цьому, нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок здійснення компенсаційних виплат за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.

За рішенням Конституційного суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, має застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

Водночас, цими нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Ці питання врегульовано нормами Кодексу законів про працю України. Тому, за аналогією закону до спірних відносин застосовуються норми ст.ст.116, 117 Кодексу законів про працю України.

Згідно ст. 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-ІХ внесно зміни до статті 117 КЗпП України.

Згідно ст.ст. 116, 117 КЗпП України (в редакції чинній з 19.07.2022 року) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Стаття 116 із змінами, внесеними згідно із Законами № 3248-IV від 20.12.2005, № 2352-IX від 01.07.2022.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Стаття 117 із змінами, внесеними згідно із Законом № 3248-IV від 20.12.2005; текст статті 117 в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022.

Отже, нормами КЗпП України обмежено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку шістьма місяцями.

Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Разом із тим, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

За висновком Верховного Суду у вказаних справах у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

Застосовуючи наведений підхід Верховного Суду, апеляційний суд зазначає, що у цій справі період з 18 березня 2016 року по 18.07.2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Позивача з 31.05.2017 року звільнено та виключено зі списків особового складу.

Тобто, розрахунок необхідно здійснювати з наступної дати - з 01.06.2017 року.

Остаточний розрахунок при звільненні, на виконання рішень суду, здійснений з позивачем 27.01.2024 року.

При цьому, враховуючи зазначені вище висновки Верховного суду, апеляційний суд розділяє на 2 періоди позовні вимоги наступним чином:

- з 01.06.2017 року по 18.07.2022 року (в редакції статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців);

- з 19.07.2022 року по 26.01.2024 року в редакції статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.

Щодо періоду з 01.06.2017 року по 18.07.2022 року апеляційний суд зазначає наступне.

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за цей період складає 1874 календарних днів.

Згідно п.п. 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки…. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Апеляційний суд зазначає, що спірні правовідносини стосуються середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Колегія суддів враховує, що станом на дату розгляду справи судом першої інстанції в матеріалах справи була відсутня довідки про розмір грошового забезпечення позивача за два останні повні місяці роботи згідно вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 № 100, а довідка від 12.05.2021 року, яку взято до уваги судом першої інстанції, не є такою, оскільки стосується виключно розміру складових для обчислення пенсії.

Ухвалами апеляційного суду від 14.10.2024 року, від 18.11.2024 року зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 надати суду довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два останні повні місяці роботи (березень-квітень 2017 року), з зазначенням кількості робочих днів та середньоденної заробітної плати позивача для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 № 100.

На виконання вимог ухвал апеляційного суду про витребування додаткових доказів Одеським територіальним архівним відділом Галезового державного архіву Міноборони України надано архівну довідку від 22.01.2025 року № ф-76/94 про нарахування грошового забезпечення позивачу за березень-квітень 2017 року в наступних розмірах:

- березень 7258 грн. (оклад за військовим званням - 530 грн., посадовий оклад - 56,50 грн., надбавка за вислугу років 310,75 грн., всього належ. по в т.ч. атестатам 932,25 грн., премія 3604 грн., щомісячна додаткова винагорода 2721,75 грн.);

- квітень 7258 грн. (аналогічні складові та суми грошового забезпечення).

В додаткових поясненнях від 09.01.2025 року відповідач посилався на неможливість надання довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два останні повні місяці роботи (березень-квітень 2017 року), з зазначенням кількості робочих днів та середньоденної заробітної плати позивача для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 № 100.

Разом з тим, на виконання вимог ухвал апеляційного суду про витребування додаткових доказів, відповідачем, на підставі інформації Одеського територіального архівного відділу Галезового державного архіву Міноборони України, надано довідку від 08.01.2025 року № 1107/247/77/15/пс про нараховане грошове забезпечення позивачу за березень-квітень 2017 року в наступних розмірах:

- березень 8883,81 грн. (оклад за військовим званням - 35 грн., посадовий оклад - 530 грн., надбавка за вислугу років 56,50 грн., НВОЗ 310,75 грн., премія 3604 грн., премія АТО 1625,81 грн.);

- квітень 10758 грн. (оклад за військовим званням - 35 грн., посадовий оклад - 530 грн., надбавка за вислугу років 56,50 грн., НВОЗ 310,75 грн., премія 3604 грн., премія АТО 3500 грн.).

При цьому, апеляційний суд критично ставиться до довідки відповідача від 08.01.2025 року № 1107/247/77/15/пс про нараховане грошове забезпечення позивачу за березень-квітень 2017 року, оскільки складові грошового забезпечення та суми відрізняються від тих даних, які зазначені в архівній довідці Одеського територіального архівного відділу Галезового державного архіву Міноборони України надано архівну довідку від 22.01.2025 року № ф-76/94.

Отже, апеляційний суд враховує, як належний доказ у цій справі, саме архівну довідку від 22.01.2025 року № ф-76/94.

Згідно п. 2 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 7 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, грошове забезпечення включає:

щомісячні основні види грошового забезпечення;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення;

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать:

посадовий оклад;

оклад за військовим званням;

надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать:

Абзац дев`ятий пункту 2 розділу I в редакції Наказу Міністерства оборони № 180 від 01.06.2020\

підвищення посадового окладу;

Абзац десятий пункту 2 розділу I в редакції Наказу Міністерства оборони № 180 від 01.06.2020\

надбавки;

Абзац одинадцятий пункту 2 розділу I в редакції Наказу Міністерства оборони № 180 від 01.06.2020\

доплати;

Абзац дванадцятий пункту 2 розділу I в редакції Наказу Міністерства оборони № 180 від 01.06.2020\

винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту;

Абзац тринадцятий пункту 2 розділу I в редакції Наказу Міністерства оборони № 180 від 01.06.2020\

винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду);

Пункт 2 розділу I доповнено абзацом чотирнадцятим згідно з Наказом Міністерства оборони № 275 від 30.04.2024\

премія.

Абзац пункту 2 розділу I в редакції Наказу Міністерства оборони № 180 від 01.06.2020\

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать:

Абзац пункту 2 розділу I в редакції Наказу Міністерства оборони № 180 від 01.06.2020\

винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану;

Абзац пункту 2 розділу I в редакції Наказу Міністерства оборони № 180 від 01.06.2020; із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства оборони № 44 від 25.01.2023 - застосовується з 01 лютого 2023 року; із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства оборони № 275 від 30.04.2024, № 339 від 21.05.2024 - застосовується з 01 квітня 2024 року\

допомоги.

Абзац пункту 2 розділу I в редакції Наказу Міністерства оборони № 180 від 01.06.2020.

Згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Згідно із наданою архівною довідкою позивачу нараховано за березень 7258 грн., квітень 7258 грн., сукупно 14516 грн.

Сукупна кількість календарних днів за цей період складає 61 день. Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 237,97 грн. (14516 грн. : 61 календарний день).

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, становить: 237,97 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 1874 (кількість днів затримки розрахунку) = 445955,78 грн.

Позивача з 31.05.2017 року звільнено та виключено зі списків особового складу.

Тобто, розрахунок необхідно здійснювати з наступної дати - з 01.06.2017 року.

Остаточний розрахунок при звільненні, на виконання рішення суду у справі №200/16540/21, здійснений з позивачем 27.01.2024 року.

Згідно банківської виписки, на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/16540/21, відповідачем виплачено 27.01.2024 року позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 18.03.2016 року по 31.05.2017 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року та грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку у загальній сумі 44555,75 грн.

Великою Палатою Верховного суду в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначено, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити розмір відшкодування, визначеного статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, і те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника і роботодавця у спірних правовідносинах, а також співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця стосовно виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати цієї заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

3. Ймовірний розмір майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, а також співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, установлених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в незалежності від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково. При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки у порівнянні із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Судом, під час вирішення цієї справи, враховані вказані вище критерії, а також правова позиція та механізм врахування коефіцієнта істотності частки складових заробітної плати у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, що були наведені Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18.

Отже, розрахована апеляційним судом сума середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2017 року по 18.07.2022 року в сумі 445955,78 грн., є неспівмірною і непропорційною у порівнянні з розміром заборгованості відповідача з виплати належних позивачу при звільненні сум (44555,75 грн. перерахованого грошового забезпечення).

Коефіцієнт істотності частки, порівняно із середнім заробітком (середнім грошовим забезпеченням) позивача за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із загального розміру несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення складає 10 % (44555,75 * 100/445955,78).

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки, розраховується наступним чином: 237,97 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 10% (коефіцієнт істотності частки) = 23,80 грн. (середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки) х 1874 (днів затримки розрахунку) = 44601,20 грн.

Враховуючи принцип справедливості та співмірності, апеляційний суд вважає, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.06.2017 року по 18.07.2022 року становить 44601,20 грн.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому, суд першої інстанції внаслідок порушення норм матеріального права, здійснив невірний розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2017 по 18.07.2022, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, частково невірно вирішив спір, тому рішення суду підлягає зміні в цій частині позовних вимог.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні:

- за період з 01.06.2017 року по 18.07.2022 року в сумі 44601,20 грн.

Щодо періоду затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року.

Апеляційний суд не враховує доводи апелянта - позивача щодо періоду з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року, оскільки ухвалою суду від 26 червня 2024 року позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19.07.2022 по 18.01.2023 - залишено без розгляду.

Ця ухвала набрала законної сили, позивачем не оскаржена.

Крім того, рішення суду, яке оскаржено представником позивача, не стосується періоду затримки розрахунку при звільненні позивача з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року, тому доводи апелянта щодо цього періоду є безпідставними.

Також, апеляційний суд вважає помилковим розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, здійснений апелянтом - представником позивача, оскільки він включає, зокрема, період, який залишений без розгляду ухвалою суду, яка ним не оскаржена, як зазначено вище, та набрала законної сили.

Щодо доводів апелянта - відповідача про пропуск строку звернення до суду за період з з 01.06.2017 року по 18.07.2022 року, апеляційний суд враховує наступне.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Ці питання врегульовано нормами Кодексу законів про працю України. Тому, за аналогією закону до спірних відносин застосовуються норми ст.ст.116, 117 Кодексу законів про працю України.

Згідно ст. 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За ч. 2 статті 233 Кодексу законів про працю (в редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 1 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 1 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до з 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 6 квітня 2023 року у справі №260/3564/22, від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22, від 3 серпня 2023 року у справі №280/6779/22.

З огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 1 липня 2022 року №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

За ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Суд звертає увагу, що обов`язок держави створити умови та гарантувати можливості для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю є складовою її обов`язку щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав та свобод людини і громадянина (стаття 3, частини перша, друга, сьома статі 43 Конституції України).

Частиною 1 статті 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

В рішенні від 12 квітня 2012 року №9-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення).

Враховуючи гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною 5 статті 122 КАС України.

Оскільки спірні правовідносини (період з 01.06.2017 року до 18.07.2022 року) виникли до набрання чинності частини 1 статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 1 липня 2022 року №2352-IX, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено процесуальний строк звернення до суду з цим позовом.

Щодо розподілу судових витрат.

За ч.ч. 1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивач звільнений від сплати судового збору у цій справі, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат між сторонами.

Також, не підлягають відшкодуванню судові витрати зі сплати судового збору на користь відповідача, оскільки КАС України передбачено тільки відшкодування судових витрат суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку що внаслідок порушення норм матеріального права, суд першої інстанції частково невірно вирішив спір, у зв`язку з чим рішення суду підлягає зміні в мотивувальній та резолютивній частинах в частині розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Дяченка Олексія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року у справі № 200/1068/24 за позовом Дяченка Олексія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - змінити в мотивувальній частині щодо розрахунку середнього заробітку за період з 01.06.2017 по 18.07.2022, який підлягає стягненню.

Абзац третій резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року у справі № 200/1068/24 - змінити шляхом зазначення суми:

- «44601,20 грн. (сорок чотири тисячі шістсот одна гривня 20 копійок)», замість «6475 (шість тисяч чотириста сімдесят п`ять) грн 02 коп.».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Повний текст постанови складений 26 лютого 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв