Справа № 480/3664/24
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2025-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 лютого 2025 року Справа № 480/3664/24
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравченка Є.Д., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/3664/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповідач 2), в якій просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 періоди роботи:з 06.10.1998 року по 07.04.2000 року; з 11.04.2000 року по 09.09.2000 року; з 01.09.1990 року по 25.06.1993 року; з 09.11.1987 року по 24.10.1989 року, призначити і виплачувати пенсію відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (3 категорії). Позивач зазначає, що постійно проживав на території смт Іванків Київської області, який відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» від 23.07.1991 № 106 входить до переліку населених пунктів, віднесених до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок радіоактивного забруднення.
З огляду на зазначене, на переконання позивача, він має право на пенсійне забезпечення відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ.
Позивач не погоджується з відмовою у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку з підстави непідтвердження постійного проживання або роботи у зоні гарантованого добровільного відселення упродовж 3 років станом на 01.01.1993, оскільки має статус особи, потерпілої від аварії на ЧАЕС 3-ї категорії, що підтверджується відповідним посвідченням. Також, вказує, що за змістом трудової книжки серії НОМЕР_1 від 14.11.1989 року в період часу з 07.07.1992 року по 27.10.1992 року він працював на Фастівській станції сигналізації та зв`язку Південно-Західної залізниці, що знаходиться в м. Фастів, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106, віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю.
Крім того, на переконання позивача, відповідачем протиправно не враховані періоди несення позивачем строкової військової служби з 09.11.1987 року по 24.10.1989 року, оскільки відсутня інформація про місце дислокації військової служби. Водночас, вказує, що дислокація військової частини не в зоні відчуження не позбавляє особу можливості брати участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Також, зазначає на безпідставність незарахування відповідачем до страхового стажу періоду його роботи з 06.10.1998 року по 07.04.2000 року та з 11.04.2000 року по 09.09.2000 року з пістав наявності недоліків прри заповненні трудової книжки серії НОМЕР_1 від 14.11.1989 року.
З урахуванням наведеного, позивач вважає, що у віці 54 роки він набув право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", при цьому стаж його роботи є достатнім для такого призначення, у зв`язку з чим просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою суду від 10.05.2024 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, встановлені строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.
Від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, зазначивши, що відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону № 796 потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років. Початкова величина зниження пенсійного віку (на 3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зоні добровільного гарантованого відселення за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року проживали або відпрацювали у цій зоні не менше 3 роки. Представник зазначає, що обов`язковою умовою наявності в особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини другої статті 55 Закону № 796-XII є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення необхідного періоду починаючи з моменту аварії до 01 січня 1993 року. Період проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року необхідно пов`язувати з моментом аварії, а саме: вказаний період проживання слід обраховувати з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року, що пов`язане із поняттям виникнення зони посиленого радіологічного контролю, яке у свою чергу нерозривно пов`язано із моментом аварії на ЧАЕС.
Представник просить врахувати, що документами підтверджено, що позивач працював (проживав) у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року лише 02 роки 04 місяці 20 днів, що є не достатнім та не дає право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку. До періоду у зоні гарантованого відселення не зараховано період проходження військової строкової служби з 09.11.1987 по 24.10.1989, згідно наданому військовому квитку, оскільки відсутня інформація про місце дислокації військової частини та з 01.09.1990 по 25.06.1993 - навчання, згідно наданому диплому у м. Києві, однак м. Київ не відноситься до населених пунктів зони гарантованого добровільного відселення та відсутня інформація про підтвердження проживання по місцю реєстрації за період навчання.
Крім того, за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди згідно трудової книжки від 14.11.1989 НОМЕР_2 з 06.10.1998 по 07.04.2000, оскільки відсутні наказ та дата наказу у записі про звільнення та відсутній підпис відповідальної особи та з 11.04.2000 по 09.09.2000, оскільки відсутній підпис відповідальної особи та наказ про звільнення дописано іншим чорнилом, що порушує вимоги Інструкції ведення трудових книжок працівників № 58. Інші документи, які підтверджують ці обставини не надано, тому виключалося належне підтвердження спірного стажу.
Копія ухвали суду від 10.05.2024 була направлена Головному управлінню Пенсійного фонду України в Сумській області через підсистему "Електронний суд" та отримана ним 11.05.2024, про що свідчить довідка про доставку електронного листа (а.с.25). Проте, відповідач не скористався правом на подання заперечень - відзиву на позовну заяву суду надано не було.
Разом з тим, на виконання вимог ухвали суду відповідач 1 надав витребувані документи та додаткові пояснення (а.с.36-78).
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням 3-ої категорії, виданим 08.12.1944, серії НОМЕР_3 (а.с. 13).
Позивач звернувся до регіонального відділення управління Пенсійного фонду України в Сумській області із заявою від 15.04.2024 (зв. бік а.с. 44) про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку як потерпілий від Чорнобильської катастрофи.
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області визначено органом, уповноваженим розглянути заяву позивача.
При цьому, у вказаному рішенні зазначено, що вік заяника становить 54 роки 6 місяців, страховий стаж становить 29 років 07 місяців.
За наданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи:
- з 06.10.1998 по 07.04.2000 згідно трудової книжки від 14.11.1989 НОМЕР_2 , оскільки відсутні наказ та дата наказу у записі про звільнення та відсутній підпис відповідальної особи, що порушує вимоги Інструкції ведення трудових книжок працівників.
- з 11.04.2000 по 09.09.2000 згідно трудової книжки від 14.11.1989 НОМЕР_2 , оскільки відсутній підпис відповідальної особи та наказ про звільнення дописано іншим чорнилом, що порушує вимоги Інструкції ведення трудових книжок працівників.
Документами підтверджено період проживання та роботи у зоні гарантованого добровільного відселення, станом на 01.01.1993 - 02 роки 04 місяці 20 днів.
До періоду проживання та роботи у зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період:
- з 01.09.1990 по 25.06.1993 навчання, згідно наданому диплому у м. Києві, оскільки м. Києв не відноситься до населених пунктів зони гарантованого добровільного відселення та відсутня інформація про підтвердження проживання по місцю реєстрації за період навчання;
- з 09.11.1987 по 24.10.1989 військової строкової служби, згідно наданому військовому квитку, оскільки відсутня інформація про місце дислокації військової частини.
Не погодившись з рішенням про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», позивач звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я визначено Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 796-XII).
Відповідно до статті 49 Закону № 796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Згідно із частиною першою статті 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Абзацом 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Відповідно до частини третьої статті 55 Закону № 796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону № 796-XII встановлено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 1058-IV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовою для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII є факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993.
Початкова величина зменшення пенсійного віку (3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Додатково такі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 1 рік за 2 роки проживання, роботи на відповідній місцевості. При цьому, максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до положень абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII становить 6 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні.
Спірні правовідносини між сторонами у цій справі зокрема виникли з приводу наявності чи відсутності факту постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення та, відповідно, права користуватися пільгами, встановленими Законом № 796-ХІІ, зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням 3-ої категорії, виданим 08.12.1944, серії НОМЕР_3 (а.с. 13).
Копія вказаного посвідчення міститься також у матеріалах пенсійної справи позивача.
Згідно частин третьої та четвертої статті 65 Закону № 796-XII посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 25 серпня 1992 року № 501 (далі - Порядок № 501, в редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідчення), визначено, зокрема, правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи, коло осіб, яким вони видаються.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 501 потерпілим від Чернобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на теріторіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
Разом з тим, відповідно до інформації наданої Департаментом соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації) у листі від 09.05.2023 № 3476/36.01/36.06.01/2023 на запит Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (зв. бік а.с. 62) посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3 серії НОМЕР_3 від 08.12.1994 на ім`я ОСОБА_1 було видано Київською обласною державною адміністрацією на підставі довідки встановленого зразка (додаток 6 до діючого на момент видачі посвідчення Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 № 501), як особі з числа громадян, які постійно проживали на території зони гарантованого (добровільного) відселення за умови, що станом на 01.01.1993 прожили у зоні гарантованого (добровільного) відселення не менше трьох років (смт Іванків), і яка є виключно підставою для видачі посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.
Отже, під час видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3 серії НОМЕР_3 від 08.12.1994 уповноваженим органом перевірялись обставини проживання/праці останнього у зоні гарантованого (добровільного) відселення не менше трьох років станом на 01.01.1993.
При цьому, суд зазначає, що посвідчення позивача недійсним не визнавалось, його статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи не оспорюється, а тому у суду немає підстав ставити під сумнів законність отримання ОСОБА_1 посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3 серії Б, а відтак і ставити під сумнів обставину його проживання/праці у зоні гарантованого (добровільного) відселення не менше трьох років станом на 01.01.1993.
Відтак, твердження відповідача 2 про те, що позивач проживав у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 лише 02 роки 04 місяці 20 днів є помилковими та не підтверджені належними і допустимими доказами.
Разом з тим, як вже зазначалося судом, для отримання права на пільгу призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку та стажу (при умові проживання з 26 квітня 1986 року до 01 січня 1993 року не менше 3 років) суд має встановити факт проживання особи з 26 квітня 1986 року по 31 липня 1986 року у зоні гарантованого добровільного відселення (що дає право на застосування початкової величини зниження пенсійного віку 3 роки) та встановити період проживання з 26 квітня 1986 року і далі (що дає право на застосування розрахунку 1 рік за 2 роки проживання/роботи).
Керуючись вказаним, суд зазначає, що відповідно до довідки Комунального підприємства Іванківської селищної ради "Виробниче управління житлово-комунального господарства" від 09.05.2023 № 497 (зв. бік а.с.45) ОСОБА_1 з 19.11.1974 по 03.10.1998 був зреєстрований та проживав у смт. Іванків, Вишгородського району, Київської області, що відноситься до 3-ої категорії зони гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на ЧАЕС, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106.
Також, копією атестату про середню освіту серії НОМЕР_4 виданому 14.05.1986 року (а.с.8) підтверджується, що позивач у 1986 році закінчив повний курс Іванківської середньої школи, смт. Іванків, Київської області.
Відтак, на переконання суду, початкова величина зниження пенсійного віку (3 роки) може бути застосована у даному випадку, оскільки матеріалами справи підтверджується, що з 26 квітня 1986 року по 31 липня 1986 року щонайменше позивач проживав та навчався на території смт. Іванків, Київської області, що відноситься до 3-ої категорії зони гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на ЧАЕС, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106.
Щодо можливості врахування додаткового показника зниження величини пенсійного віку (1 рік за 2 роки проживання/роботи), суд враховує, що відомостями трудової книжки та довідкою АТ "Промінь" від 09.06.2023 № 007/2023 (а.с.42) підтверджується, що у період з 01 вересня 1986 року по 28 жовтня 1987 року та у період з 14 листопада 1989 року по 28 серпня 1990 року ОСОБА_1 працював на Іванківському приладобудівному заводі "Луч" (мовою оригіналу), яке розташоване на території смт. Іванків, Вишгородського району, Київської області, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 № 106 віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Також, відповідно до відомостей трудової книжки позивач у період з 01.09.1990 по 25.06.1993 проходив навчання у Київському електромеханічному технікумі залізничного транспорту ім. М. Островського, що знаходиться на території м. Києва.
Разом з тим, відповідно до постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 № 106 м. Київ не віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Водночас, суд вважає, що дані щодо місця навчання позивача в іншому населеному пункті не можуть спростувати факту постійного проживання особи у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено довідкою органу місцевого самоврядування (довідка Комунального підприємства Іванківської селищної ради "Виробниче управління житлово-комунального господарства" від 09.05.2023 № 497 (зв. бік а.с.45), оскільки факт навчання особи у навчальному закладі або у роботодавця, який зареєстрований або знаходиться у іншому місці, ніж місце проживання особи, сам по собі не виключає можливості постійного фактичного проживання такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення, враховуючи не спростовану відповідачем будь-якими доказами можливість щоденного або періодичного доїзду особи з місця свого постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення до фактичного місця проходження навчання поза населеним пунктом проживання і у зворотному напрямку.
Крім того, суд зауважує, що навчання позивача у спірний період в м. Київ не було перешкодою для проживання в смт. Іванків, Вишгородського району, Київської області, оскільки приблизна відстань між вказаними населеними пунктами складає 83 км.
Також, суд зазначає, що за змістом трудової книжки серії НОМЕР_1 від 14.11.1989 року в період часу з 07.07.1992 року по 27.10.1992 року, що частково співпадає з періодом навчання позивача, ОСОБА_1 працював на Фастівській станції сигналізації та зв`язку Південно-Західної залізниці, що знаходиться в м. Фастів, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106, віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю.
Проте, відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення не врахував вказану обставину, що свідчить про відсутність вжиття відповідачем заходів, направлених на всебічний, повний і об`єктивний розгляд всіх поданих позивачем документів.
Разом з тим, листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 02.04.2024 № 1/1198 підтверджено, що у період з 09 листопада 1987 року по 24 жовтня 1989 року ОСОБА_1 проходив строкову військову службу (зв. бік а.с. 66). У довідці відсутні відомості про місце проходження позивачем військової служби.
При цьому, матеріали справи не містять відомостей, де саме позивач проходив військову службу у цей період. Доказів того, що позивач проходив військову службу саме на території, яка відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, не надано.
Водночас, витребування та перевірка додаткових документів і довідок є обов`язком пенсійного органу, тобто перекладання тягаря доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним. Неналежне виконання пенсійним органом свого обов`язку щодо перевірки відомостей, зазначених у поданих документах не може бути підставою для обмеження конституційного права особи на отримання належної їй пенсії.
Суд вважає, що реалізовуючи обов`язок держави щодо забезпечення реалізації права особи на соціальний захист, територіальний орган Пенсійного фонду, в межах наданих йому повноважень та відповідно до чинного законодавства, повинен сприяти такій особі у реалізації права на призначення їй пенсії, зокрема, шляхом перевірки правильності оформлення заяви, відповідності викладених у ній відомостей, змісту і належності оформлення, а у випадку їх невідповідності - роз`яснити такій особі її права, а також надати строк для усунення виявлених недоліків. Також у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих позивачем документів, відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності, а також зобов`язаний письмово повідомляти заявника про надання додаткових документів.
Проте, відповідач не вчинив дії щодо з`ясування обставин проходження ОСОБА_2 військової служби саме в забрудненій зоні, а при розгляді заяви позивача про призначення пенсії, не дав належну оцінку поданим до заяви документам, зокрема відомостям довідки Комунального підприємства Іванківської селищної ради "Виробниче управління житлово-комунального господарства" від 09.05.2023 № 497 про проживання позивача у спірий період в зоні гарантованого добровільного відселення, водночас прийняв рішення про відмову в призначенні пенсії.
Крім цього, орган Пенсійного фонду не скористався правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності. Будь-яких повідомлень щодо недостатності документів долучених до заяви про призначення пенсії позивач не отримував. Такі докази в матеріалах справи відсутні.
Водночас, за обставин відсутності у матеріалах пенсійної справи доказів перевірки пенсійним органом зокрема факту безпосереднього проходження позивачем військової служби у період з 09 листопада 1987 року по 24 жовтня 1989 року в забрудненій зоні, суд позбавлений у межах цієї справи можливості дійти категоричного висновку про наявність у позивача права на зменшення пенсійного віку у розмірі максимальної межі зменшення - 6 років.
Разом з тим, враховуючи наявність у матеріалах пенсійної справи позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорії 3), яке засвідчує обставини проживання/праці останнього у зоні гарантованого (добровільного) відселення не менше трьох років станом на 01.01.1993 та з урахуванням змісту довідки Комунального підприємства Іванківської селищної ради "Виробниче управління житлово-комунального господарства" від 09.05.2023 № 497, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення у період з 19.11.1974 по 03.10.1998, суд погоджується з доводами позивача про наявність у нього права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.
Разом з тим, за змістом позовної заяви у межах спірних правовідносинах питання полягає також у правомірності незарахування відповідачем до страхового стажу позивача, періоду його роботи з 06.10.1998 по 07.04.2000, оскільки відсутні наказ та дата наказу у записі про звільнення та відсутній підпис відповідальної особи, та періоду його роботи з 11.04.2000 по 09.09.2000, оскільки відсутній підпис відповідальної особи та наказ про звільнення дописано іншим чорнилом, що порушує вимоги Інструкції ведення трудових книжок працівників.
Як встановлено судом, у трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_2 від 14.11.1989 щодо спірного періоду наявні такі записи (зв. бік а.с.51-60):
- 06.10.1998 - прийнятий на роботу електриком-акумуляторником в КСП "Піонер" (наказ від 13.11.1998) (запис № 26);
- 07.04.2000 - звільнено з КСП "Піонер" за власним бажанням (запис № 27);
- 11.04.2000 - прийнятий в ТОВ "Піонер" на роботу електриком-акумуляторником (наказ від 21.04.2000 № 3) (запис № 28);
- 09.09.2000 - звільнено з ТОВ "Піонер" за власним бажанням (наказ від 10.10.2000 № 28) (запис № 29).
Суд враховує, що за приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (далі - Інструкція № 58), що була чинна на момент внесееня спірних записів до трудової книжки серії НОМЕР_2 від 14.11.1989, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Згідно пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
За приписами пункту 2.6. Інструкції № 58 разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.
Поряд із цим, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації здійснено з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист та вирішення питань надання пенсії на загальних підставах.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, згідно якої на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства та не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Відтак, посилання відповідача на той факт, що в записі № 27 трудової книжки позивача відсутня інформація про наказ та дата наказу у записі про звільнення та відсутній підпис відповідальної особи, а у записі № 29 відсутній підпис відповідальної особи, при цьому наказ про звільнення дописано іншим чорнилом, не може бути підставою незарахування періоду роботи позивача з 06.10.1998 по 07.04.2000 та з 11.04.2000 по 09.09.2000, оскільки це є надмірним формалізмом та вказані помилки не можуть нівелювати відомості трудової книжки, позбавивши позивача права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого стажу.
Враховуючи викладене, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято передчасно, без підрахунку належним чином страхового стажу позивача із врахуванням даних стосовно періоду роботи, зазначеного у трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 14.11.1989.
Водночас, з огляду на оцінку надану судом, позивач має право на зарахування періоду його роботи з з 06.10.1998 по 07.04.2000 та з 11.04.2000 по 09.09.2000 до страхового стажу, який враховується для призначення пенсії за віком.
Обираючи належний спосіб захисту прав позивача, суд враховує, що відповідач 2 при розгляді заяви ОСОБА_1 від 15.04.2024 про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ обмежився лише дослідженням періоду проживання (роботи) позивача в зоні гарантованого добровільного відселення до 01.01.1993, та констатував, що період проживання (роботи) позивача на території, яка відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, станом на 01.01.1993 становить менше трьох років, з цих підстав відмовив у призначенні пенсії згідно із оскаржуваним рішенням.
Крім того, враховуючи, що позивачу станом на час звернення із позовною заявою виповнилося 54 роки, тому для реалізації права на пенсійне забезпечення відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ пенсійний вік позивача підлягає зменшенню на 6 років.
Водночас, з урахуванням наведеного, за відсутності правової оцінки, наданої територіальним органом Пенсійного фонду України щодо наявності усіх умов для надання позивачу пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ (у цьому випадку щодо наявності правових та фактичних підстав для зменшення позивачу пенсійного віку на 6 років), суд позбавлений у межах цієї справи можливості дійти категоричного висновку про наявність у позивача права на призначення вказаної пенсії.
Так, в матеріалах адміністративної справи відсутні докази на підтвердження того, що органом пенсійного фонду вживались відповідні заходи, направлені на всебічний, повний і об`єктивний розгляд всіх поданих позивачем документів та чи були досліджені документи, що є в пенсійній справі позивача.
При цьому, суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та досліджувати документи та обставини, яким не надана оцінка, встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права на призначення пенсії за умови, що таких дій не вчинив відповідач.
Таким чином, оскільки відповідачем 2 оскаржуване рішення було прийнято без врахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття, а суд не може перебирати на себе функцію органу Пенсійного фонду України щодо всебічного, повного і об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії та доданих до неї документів, а лише перевіряє відповідність чинному законодавству рішення суб`єкта владних повноважень, яке оскаржується в судовому порядку, суд дійшов висновку, що в даному випадку належним способом захисту прав позивача є саме зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву позивача від 15.04.2024 про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ та прийняти рішення по суті заяви з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
При цьому, суд враховує, що у силу абзацу чотирнадцятого пункту 4.2 Порядку №22-1 (у редакції постанови Пенсійного фонду від 16.12.2020 № 25-1) після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
А відповідно до абзацу першого пункту 4.10 Порядку № 22-1, після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.
За таких обставин, оскільки у спірних відносинах компетентним органом для розгляду заяви ОСОБА_1 від 15.04.2024 визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, то саме останній має завершити процедуру розгляду заяви позивача та вирішити питання про призначення пенсії.
Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Положеннями частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Водночас, суд зауважує, що на користь позивача підлягає відшкодуванню вся сума судового збору, адже незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд визнав порушення законних прав позивача внаслідок протиправного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, і спір по суті вирішено на користь позивача.
Враховуючи зазначене, судовий збір у розмірі 1211,20 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.Д. Кравченко