Справа № 320/45082/24
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2025-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2025 року справа №320/45082/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кочанової П.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій та бездіяльності протиправними, визнання протиправним та скасування рішення, стягнення майнової та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати повністю Рішення № 2188 про відмову в перетинанні державного кордону України від 2.08.2024, прийняте відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_3 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ),

- визнати протиправною бездіяльність відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), яка полягала у відмові 2 серпня 2024 р. ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) в перетинанні Державного кордону України у пункті залізничного пропуску «Ягодин»,

- визнати протиправними дії відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) в частині незаконного затримання і такого, що принижує гідність поводження, яке мало місце 2 серпня 2024 р. щодо ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) під час перетинання ним Державного кордону України у пункті залізничного пропуску «Ягодин»,

- стягнути з відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ): 232 748 (двісті тридцять дві тисячі сімсот сорок вісім) грн. 41 коп. майнової шкоди (реальних збитків) та 91 003 (дев`яносто одна тисяча три) грн. 60 коп. моральної шкоди, - загалом 323 752 (триста двадцять три тисячі сімсот п`ятдесят дві) грн. 01 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в міжнародному пункті пропуску для залізничного сполучення «Ягодин» ним було надано усі необхідні документи на паспортний контроль відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, однак відповідач безпідставно та протиправно прийняв рішення від 02.08.2024 № 2188 про відмову ОСОБА_1 у перетині державного кордону на виїзд з України.

При цьому, зазначено, що вказане рішення не відповідає нормам чинного законодавства України, легітимним очікуванням позивача та принципу верховенства права.

Також Позивач відзначає, що рішення від 02.08.2024 № 2188 прийнято особою, яка не мала повноважень на прийняття такого рішення.

Окрім цього, позивач звертає увагу, що відповідачем було порушено процедуру перевірки документів, оскільки останнім фактично було здійснено затримання із застосуванням примусу, психологічного тиску та діями, принижуючими гідність позивача. А після винесення рішення про відмову в перетині державного кордону на виїзд не надано жодної допомоги для доставляння та розміщення позивача, залишивши його в невизначеності в пункті пропуску, чим спричинено йому моральних страждань та матеріальних втрат.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19 листопада 2024 року о 10:00 год.

Представником відповідача надано до суду відзив, в якому відповідач проти задоволення адміністративного позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні. Відзив обґрунтовано тим, що перелік документів, на які позивач посилається в позовній заяві, не був в повному обсязі наданий відповідачу під час прикордонного контролю.

Натомість, надані документи позивачем під час перевірки не давали законних підстав для перетину ним державного кордону України.

Зауважено, що в позові ОСОБА_1 невірно трактує норми Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57.

Також вказано, що спірне рішення від 02.08.2024 № 2188 прийнято уповноваженою особою, на підставі та у спосіб, визначений приписами законодавства України.

Підсумовуючи, відповідач наголошував, що дії посадових осіб щодо відмови позивачу у перетині кордону є правомірними, та, як наслідок, відсутні підстави для стягнення моральної та матеріальної шкоди.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року клопотання представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено; клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Судове засідання в адміністративній справі № 320/45082/24, яке призначене на 19 листопада 2024 року о 10:00 год., вирішено провести в режимі відеоконференції поза межами суду за допомогою системи "EasyСon".

Підготовче засідання, призначене на 19 листопада 2024 року, відкладено на 17 грудня 2024 року о 16:45 год.

У підготовчому засіданні 17 грудня 2024 року суд закрив підготовче провадження та перейшов до розгляду справи по суті. Також, в судовому засіданні вирішено питання про подальший розгляд справи в письмовому провадженні.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як зазначає позивач, він мав намір перетнути державний кордон 02 серпня 2024 року в міжнародному пункті пропуску для залізничного сполучення «Ягодин».

Під час здійснення прикордонного контролю позивачем було пред`явлено наступні документи: паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_4 ; військовий квиток НОМЕР_5 ; лист ІНФОРМАЦІЯ_5 від 28.03.2024 № 07/3021; посвідчений нотаріально оригінал договору про визначення місця проживання дитини та здійснення батьківських прав і виконання обов`язків від 10.04.2019; нотаріально посвідчену копію Свідоцтва про народження дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 ; рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/1873/20 від 20.02.2020; довідку про проживання; акт обстеження умов проживання дитини.

Прикордонним нарядом «Перевірка документів» було направлено даного громадянина для проведення співбесіди старшим прикордонних нарядів в пункті пропуску. В ході проведення бесіди було встановлено, що ОСОБА_1 намагається виїхати за межі України, як одинокий батько, який слідує за межі України з метою відвідування дитини, яка перебуває за межами України, тобто підстава яка надає дозвіл на виїзд абзац 2 пункту 2-14 Правил № 57.

Рішенням начальника кінологічної групи відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_7 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_8 » лейтенанта ОСОБА_3 № 2188 від 02 серпня 2024 року відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а також Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року» громадянину України ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що зазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон.

Зокрема, на думку відповідача, надані позивачем при перетині державного кордону документи не давали підстав для прийняття правового рішення про надання дозволу на перетин державного кордону України зазначеним вище громадянином уповноваженим посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України, адже, пред`явлені на паспортний контроль документи не підтверджували статус одинокого батька, а також перебування дитини за межами України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Водночас, згідно з статтею 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

За змістом ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII) воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 Закону № 389-VIII).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому строк дії воєнного стану був неодноразово продовжений та діє на території України по теперішній час.

Пунктом 3 Указу № 64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Загальний порядок перетину державного кордону України визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" (далі - Правила № 57).

Згідно з п. 2 Правил № 57 у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.

Відповідно до пункту 2-6 Правил № 57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому і третьому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 2-14 цих Правил.

Згідно з абзацом третім пунктом 12 Правил № 57 у ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Процедуру встановлення заходів особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або її окремих місцевостях, де введено воєнний стан, що здійснюються військовим командуванням разом з військовими адміністраціями (у разі їх утворення) самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, визначає Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1455 (далі - Порядок № 1455) .

Відповідно до пункту 8 Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації визначені статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації визначені статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Так, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Таким чином, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено право чоловіка, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років, на звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, та, як наслідок цього, право на виїзд за кордон.

Згідно із абз. 2 п. 2-14 Правил №57 пропуск через державний кордон жінки (у тому числі тієї, яка є усиновлювачем, опікуном, піклувальником, однією з прийомних батьків або однією з батьків-вихователів) та/або чоловіка, який є одиноким батьком, одиноким усиновлювачем або опікуном, піклувальником, прийомним батьком чи батьком-вихователем (за умови, що він не перебуває у шлюбі та самостійно виховує та утримує дитину без участі матері), із числа зазначених у цьому пункті осіб, які мають або виховують дитину/дітей віком до 18 років, під час їх виїзду за межі України з метою відвідування таких дітей, які перебувають за межами України, або для супроводження таких дітей для виїзду за межі України здійснюється уповноваженими особами Держприкордонслужби за наявності відповідних підтвердних документів.

Системний аналіз вказаних вище нормативних актів дає суду підстави для висновку про те, що ні Законами України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ні Правилами № 57 не визначено, якими саме документами повинен бути підтверджений факт того, що особа самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.

При цьому, частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-ІІІ (далі - Закон № 2402-ІІІ) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частин першої та другої статті 15 Закону № 2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами частин першою-третьою статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Верховний Суд в постанові від 13.06.2018 за результатом розгляду справи № 822/2446/17 зазначив:

«…50. Позаяк, правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

51. Розірвання шлюбу на підставі рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 17.10.2013 у справі № 653/3107/13-ц та встановлення місця проживання дитини ОСОБА_4 з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, згідно ухвали зазначеного суду від 01.11.2013, на які посилається позивач, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність у ОСОБА_5 статусу «одинокий батько…».

Як встановлено матеріалами справи, при перетині державного кордону позивачем на підтвердження факту самостійного виховання неповнолітньої дитини було надано рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20.02.2020 у справі № 755/1873/20 про встановлення факту, що ОСОБА_2 проживає разом із батьком, однак ураховуючи викладені приписи законодавства та позицію Верховного Суду України, суд дійшов висновку, що вказане рішення не доводить факту відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджує наявність у позивача статусу «одинокого батька» чи «особи, яка самостійно виховує дитину віком до 18 років».

Також, дослідивши долучений договір про визначення місця проживання дитини та здійснення батьківських прав і виконання обов`язків від 10.04.2019, суд зазначає, що він також не доводить факту відсутності участі матері у вихованні дитини та не є належним підтвердженням факту самостійного виховання дитини батьком.

Слід зауважити, що для підтвердження факту перебування на утриманні ОСОБА_1 його дитини, необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері дитини обмежується або припиняється.

При цьому, під час проходження процедури прикордонного контролю, позивачем інших документів, які б підтверджували факт самостійного виховання ним дитини віком до 18 років, подано не було.

Щодо посилання позивача на його право на перетин державного кордону на підставі пункту 2-6 Правил № 57 у якості військовозобов`язаного, який оформив відстрочку від призову під час мобілізації на підставі абзацу 9 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» суд зазначає, що вказаний пункту 2-6 Правил № 57 (в редакції від 04.12.2022, яка діяла на момент оформлення відстрочки) передбачає, що жінки та чоловіки, чи близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідни (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганськ областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсіч стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Під час проходження процедури прикордонного контролю позивач пред`явив лист ІНФОРМАЦІЯ_5 від 28.03.2024 № 07/3021, який свідчить про наявність підстав для відстрочки від призову під час мобілізації.

В той же час даний документ засвідчує виключно питання військового обліку особи і сам по собі не є достатнім підтверджуючим документом для перетину державного кордону позивачем в умовах воєнного стану.

При цьому, документи, які долучені позивачем до матеріалів справи, що підтверджують загибель 02.03.2022 під час відсічі збройної агресії російської федерації проти України його рідного брата ОСОБА_6 , позивачем на прикордонний контроль пред`явлено не було, що підтверджується також поясненнями на примірнику оскаржуваного рішення № 2188 від 02.08.2024. Відтак, такі документи не могли були враховані відповідачем при винесенні рішення про відмову в перетині державного кордону.

Суд наголошує, що спірне рішення про відмову ОСОБА_1 в перетині державного кордону України від 02.08.2024, як акт індивідуальної дії, має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання. Предметом оцінки адміністративного суду є правомірність такого рішення на дату його прийняття. Першим етапом оцінки, є встановлення судом критерію законності такого рішення, тобто чи вчинено його на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією та законами України. Така оцінка здійснюється, враховуючи, зокрема, правомірність оцінки посадовою особою суб`єкта владних повноважень тих документів, які йому надав заявник безпосередньо для перетину державного кордону України.

В спірному випадку, з огляду на обсяг наданих документів під час проходження процедури прикордонного контролю, суд дійшов висновку, що посадовою особою відповідача зроблено правомірний висновок про недостатність таких документів для перетину державного кордону України позивачем станом на дату проведення прикордонного контролю 02.08.2024.

Аргументи позивача, що службова особа відповідача, яка винесла оскаржуване рішення від 02.08.2024 № 2188 про відмову в перетинанні державного кордону Україні не мала повноважень приймати подібні рішення від імені відповідача, суд вважає неприйнятними, оскільки згідно з ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» рішення про відмову у перетинанні державного кордону приймається уповноважені службовою особою підрозділу охорони державного кордону.

Начальник кінологічної групи відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_7 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_8 » лейтенант ОСОБА_7 02.08.2024 виконував наказ на охорону державного кордону в прикордонному наряді «Старший прикордонних нарядів в пункті пропуску», та тому був уповноважений на прийняття оскаржуваного рішення № 2188.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо відмови позивачу в перетині кордону 02.08.2024 є правомірним та таким, що вчинені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законами України, а рішення від 02.08.2024 № 2188 - законним та обґрунтованим.

Щодо вимог позивача про визнання протиправними дії відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 в частині незаконного затримання і такого, що принижує гідність поводження, яке мало місце 2 серпня 2024 року щодо ОСОБА_1 під час перетинання ним Державного кордону України у пункті залізничного пропуску «Ягодин», стягнення матеріальної та моральної шкоди суд виходить з наступного.

Суд зазначає, що Закон України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003 №661-IV (далі Закон №661-IV) визначає правові основи організації та діяльності Державної прикордонної служби України, її загальну структуру, чисельність, функції та повноваження.

Відповідно ст. 1 Закону №661-IV на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.

До основних функцій Державної прикордонної служби України належить здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення (абзац третій частини першої статті 2 Закону №661-IV).

У відповідності з п. 6, п. 8 ст. 19 Закону №661-IV на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладається: здійснення прикордонного контролю і пропуску в установленому порядку осіб, транспортних засобів, вантажів в разі наявності належно оформлених документів після проходження ними митного та за потреби інших видів контролю, а також реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в установленому порядку прибувають в Україну, та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду, а також здійснення фіксації біометричних даних іноземців та осіб без громадянства під час здійснення прикордонного контролю в пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду; запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів, постановами державного виконавця; розшук у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних та уповноважених законом державних органів, у тому числі доручень митних органів щодо інформування митних органів про факт наміру перетинання державного кордону України особами, стосовно яких митними органами було виявлено порушення митних правил.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI (далі Закон №1710-VI, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону №1710-VI прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів. Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону №1710-VI прикордонний контроль здійснюється щодо: 1) осіб, які перетинають державний кордон; 2) транспортних засобів, що перевозять через державний кордон осіб та вантажі; 3) вантажів, що переміщуються через державний кордон.

За приписами ч. 4 ст. 2 Закону №1710-VI прикордонний контроль включає: 1) перевірку документів; 2) огляд осіб, транспортних засобів, вантажів; 3) виконання доручень правоохоронних органів України; 4) перевірку виконання іноземцями, особами без громадянства умов перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну, виїзду з України та транзитного проїзду територією України; 5) реєстрацію іноземців, осіб без громадянства та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон; 6) перевірку автомобільних транспортних засобів з метою виявлення викрадених.

Відповідно до ч. 5 ст. 2 Закону №1710-VI прикордонний контроль забезпечується шляхом: 1) установлення режиму в пунктах пропуску через державний кордон та здійснення контролю за його додержанням; 2) застосування технічних засобів прикордонного контролю, використання службових собак та інших тварин; 3) створення і використання баз даних про осіб, які перетнули державний кордон, вчинили правопорушення, яким не дозволяється в`їзд в Україну або яким тимчасово обмежено право виїзду з України, про недійсні, викрадені і втрачені паспортні документи, а також інших передбачених законом баз даних; 4) спостереження за транспортними засобами і в разі потреби їх супроводження; 5) здійснення адміністративно-правових, а також оперативно-розшукових заходів; 6) організації і забезпечення взаємодії з підприємствами, установами та організаціями, діяльність яких пов`язана з міжнародним сполученням; 7) координації дій контрольних органів і служб.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 6 Закону №1710-VI перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.

У свою чергу, позивачем не доведено, а матеріали справи не містять належних доказів того, що уповноваженими особами Військової частини НОМЕР_1 дійсно 02.08.2024 було здійснено затримання ОСОБА_1 , а також відсутні будь які докази протиправного, нелюдського, жорсткого та такого, що принижує гідність, поводження уповноваженими особами відповідача, під час перетину позивачем 02.08.2024 державного кордону в міжнародному пункті пропуску для залізничного сполучення «Ягодин».

З огляду на вищезазначені правові положення та висновки суду, позовні вимоги в частині визнання протиправними дії відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо незаконного затримання і такого, що принижує гідність поводження, яке мало місце 2 серпня 2024 року щодо ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п.56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України) (п. 57).

Відповідно до пунктів 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведено, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Обґрунтовуючи заявлену вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 91003,00 грн, позивач посилається на протиправну бездіяльність та неправомірне рішення про відмову відповідача у перетині Державного кордону України та призвели до неможливості реалізовувати власних прав та виконання передбачених законодавством обов`язків щодо утримання, догляду, навчання та виховання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка знаходиться на одноособовому утриманні позивача.

Натомість, позивач не зазначив у чому саме виражались його моральні страждання та завдання моральної шкоди, а також не довів наявності безпосереднього причинного зв`язку такої шкоди із рішенням відповідача. Доказів на підтвердження існування моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди, відповідного розрахунку моральної шкоди у сумі 91003,00 грн, до матеріалів справи не надано.

Такий висновок суду також відповідає позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, в постановах від 21 лютого 2020 року у справі № 363/3520/16-а, від 21 лютого 2020 року у справі № 628/3028/16-а та від 15 квітня 2020 року у справі № 815/63/18.

Враховуючи попередні висновки суду та дослідивши надані позивачем докази до позовної заяви, суд резюмує, що підтверджень, що негативні емоції позивача досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою, не надано, як і не доведено наявність у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача.

Також, не наведено та не надано позивачем доказів співмірності розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, які б співвідносились із засадами розумності та справедливості.

Відтак, така вимога про стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Окрім цього, позивачем заявлена позовна вимога щодо відшкодування матеріальної шкоди та збитків за втрачені квитки в сумі 214144,21 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

При цьому, ключовою умовою відшкодування особі матеріальної шкоди є саме невиконання рішень чи дій суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, ураховуючи, що вимога про стягнення матеріальних втрат і збитків є похідною вимогою від вимог про визнання протиправними дій, бездіяльності та рішення відповідача про відмову позивачу в перетині кордону, підстав для задоволення яких немає з огляду на викладені вище висновки суду, відсутні й підстави для відшкодування за рахунок відповідача майнової шкоди.

Решта доводів та посилань сторін у справі висновків суду не спростовують.

Судом враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні адміністративного позову відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій та бездіяльності протиправними, визнання протиправним та скасування рішення, стягнення майнової та моральної шкоди - відмовити.

Повний текст судового рішення складено та підписано 26 лютого 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Кочанова П.В.