Справа № 300/7600/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 300/7600/24 пров. № А/857/31411/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року (головуючий суддя Могила А.Б., м. Івано-Франківськ) у справі №300/7600/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, В С Т А Н О В И В:

04.10.2024 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просив: визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області у проведенні перерахунку та виплаті ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області провести з 01.08.2024 перерахунок та виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 в розмірі 50% від мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням раніше виплачених сум; визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо непроведення ОСОБА_1 перерахунку стажу роботи, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання) відповідно до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області провести з 01.08.2024 перерахунок стажу роботи ОСОБА_1 відповідно до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із застосуванням пільги по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 27.04.1951 по 28.06.1958 на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Позов обґрунтовує тим, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області протиправно відмовлено йому у перерахунку та виплаті підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50% від мінімальної пенсії за віком та у проведенні перерахунку стажу роботи за час перебування у засланні у відповідності до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Вказує, що отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно зі ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» він визнаний реабілітованою особою, що підтверджується відповідним посвідченням. Як наслідок, має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». Позивач вважає, що згідно із Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» повинен отримувати підвищення до пенсії передбачене пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком. Однак, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на його звернення щодо здійснення перерахунку пенсії, відмовлено у перерахунку та виплаті підвищення до пенсії в розмірі 50% від мінімальної пенсії за віком. Звертає увагу, що статтею 58 Закону №1788-XII передбачено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі. Однак, відповідачем час перебування у засланні з 27.04.1951 по 28.06.1958 не зараховано у потрійному розмірі. Вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що суперечать нормам чинного законодавства

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області у проведенні перерахунку та виплаті ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо непроведення ОСОБА_1 перерахунку стажу роботи, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання) відповідно до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області провести з 01.08.2024 перерахунок та виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 в розмірі 50% від мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням раніше виплачених сум. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області провести з 01.08.2024 перерахунок стажу роботи ОСОБА_1 відповідно до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із застосуванням пільги по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 27.04.1951 по 28.06.1958 на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» позивачу встановлено підвищення до пенсії у розмірі 43,52 грн. Вказує, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовується тільки в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років, а тому не можуть застосовуватися до спірних правовідносин. Апелянт вважає, що оскільки позивач примусово переселений разом з батьками, не притягався до кримінальної відповідальності, не перебував під вартою, не відбував покарання в місцях позбавлення волі та засланні, а також на примусовому лікуванні, тому і не має права на зарахування до стажу терміну перебування в засланні в потрійному розмірі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Позивач отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (зі змінами).

Згідно з довідкою УМВС виконкому Івано-Франківської обласної Ради народних депутатів від 19.05.1992 за №3/3-828-Р батьки позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 27 квітня 1951 року виселені з с.Колодіївка Станіславського району Станіславської області на спецпоселення з конфіскацією майна в Іркутську область. З ними вивезені неповнолітні діти, серед яких і син ОСОБА_1 1944 (за заявою 1945) року народження. Вказані особи звільнені зі спецпоселення 28 червня 1958 року.

На підставі статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 №962-ХІІ позивач визнаний реабілітованою особою, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 24.01.2018, згідно з яким ОСОБА_1 має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Позивач 02.08.2024 звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про перерахунок та виплату підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 50% від мінімальної пенсії за віком та перерахунку стажу роботи згідно зі ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 27.04.1951 по 28.06.1958 на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

За наслідками розгляду вищевказаної заяви відповідач листом від 29.08.2024 №7398-6019/П-02/8-0900/24 повідомив позивача, що підвищення, передбачене Постановою КМУ №654, виплачується в розмірі 43,52 грн. Зазначив, розмір пенсії обчислено відповідно до чинних норм законодавства України, підстави для проведення перерахунку пенсії відсутні.

Позивач, вважаючи протиправною таку відмову відповідача, звернувся в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 №962-XII (Закон №962-XII), дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Статтею 1 Закону №962-XII (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) встановлено, що реабілітованими є, зокрема особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону. Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Статтями 3, 4 Закону №962-XII (у редакції до 05.05.2018) передбачено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями. Поновити реабілітованих в усіх громадських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону №962-XII реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №2325-VIII від 13.03.2018 внесено ряд змін до Закону №962-ХІІ, а також викладено в новій редакції, зокрема назву закону «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», преамбулу та ст.1, 3, 6 Закону №962-ХІІ.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбачені Законом №962-ХІІ.

Із порівняльного аналізу редакцій статті 6 вказаного Закону слідує, що частина перша статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» із змінами внесеними Законом №2325-VIII передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018.

Відповідно до статті 6 Закону №962-XII реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів.

Як вже було вказано вище, згідно з наявною в матеріалах справи копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 24.01.2018, позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №962-XII.

Відповідно до пункту «г» частини 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 01.11.1991 №1788-XII (Закон №1788-XII) призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Частиною 1 статті 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (Закон №1058-IV) передбачено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Пунктом 6 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV визначено, що до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом №1788-ХІІ. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Водночас, нормами підпункту 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» №654 від 16.07.2008 (Постанова КМУ №654) встановлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 гривні.

Стаття 8 Конституції України гарантує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, колегія суддів вказує, що при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону №1788-ХІІ, який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 Постанови КМУ №654, зважаючи на те, що остання звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Такі правові висновки у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постановах від 09.04.2020 по справі №446/1525/16-а, від 04.03.2020 по справі №446/1566/16-а, від 16.01.2020 по справі №446/1535/16-а, від 24.10.2019 по справі №446/1526/16-а, від 02.10.2019 по справі №446/1542/16-а.

Оглядаючи матеріали справи, апеляційний суд звертає увагу, що згідно з довідкою УМВС виконкому Івано-Франківської обласної Ради народних депутатів від 19.05.1992 за №3/3-828-Р батьки позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 27 квітня 1951 року виселені з с.Колодіївка Станіславського району Станіславської області на спецпоселення з конфіскацією майна в Іркутську область. З ними вивезені неповнолітні діти, серед яких і син ОСОБА_1 1944 (за заявою 1945) року народження. Вказані особи звільнені зі спецпоселення 28 червня 1958 року.

Таким чином, позивач перебував у засланні з 27.04.1951 по 28.06.1958. Як наслідок, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 є репресованою особою, яку реабілітовано, що надає йому право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог пункту «г» частини 1 статті 77 Закону №1788-XII. Наявність такого права гарантується статтею 46 Конституції України. В той же час, позивач відповідно до п.4 Постанови №654 отримує підвищення до пенсії в сумі 43,52 грн., що підтверджується листом відповідача від 29.08.2024 та розрахунком за пенсійною справою позивача від 11.10.2024. При цьому, апеляційний суд наголошує, що позивача було визнано саме репресованою особою, яку в подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи.

Отже, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області протиправно відмовлено позивачу у проведенні перерахунку підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи позивача як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання) та зобов`язання здійснити перерахунок стажу роботи у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 27.04.1951 по 28.06.1958, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до визначення, яке міститься у статті 1 Закону №962-XII, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону №962-XII (в редакції з 05.05.2018) реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Крім того, статтею 58 Закону №1788-XII в редакції з 05.05.2018 передбачено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що позивач в період з 27.04.1951 по 28.06.1958 перебував на спецпоселенні в Іркутській області, тобто у засланні. На підставі встановленого, період перебування позивача на спецпоселенні з 27.04.1951 по 28.06.1958 підлягає зарахуванню до стажу його роботи у потрійному розмірі, а відтак, відповідачем протиправно не проведено позивачу відповідний перерахунок стажу роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити з 01.08.2024 перерахунок та виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 в розмірі 50% від мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та здійснити перерахунок стажу роботи позивача згідно зі ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із застосуванням пільги по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 27.04.1951 по 28.06.1958 на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років».

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року у справі № 300/7600/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний