Справа № 140/3448/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 140/3448/24 пров. № А/857/22040/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Валюх В.М..) ухвалене правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у м. Луцьк від 30 липня 2024 року у справі № 140/3448/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання дії та бездіяльності протиправними,

В С Т А Н О В И В :

29 березня 2024 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі - ГУ ДПС у Волинській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення (далі ППР) № 5 від 21.12.2023 в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій у сумі 36 701,75 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом акта фактичної перевірки від 16.11.2023 (бланк №002516) та вкладного аркушу до нього судом встановлено, що безпосередньо під час фактичної перевірки контролюючим органом проведено контрольні розрахункові операції 10.11.2023 на суму 621,00грн та 364,00грн відповідно та 16.11.2023 на суму 150,00 грн, внаслідок яких не було надано покупцю в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, який би містив всі обов`язкові реквізити розрахункового документу (фіскального чеку) за формою ФКЧ-1. Суд першої інстанції зазначив, що відповідачем долучено фіскальні чеки від 10.11.2023 за № на суму покупки 364,00 грн, від 10.11.2023 №RphgvNzQMQ8 на суму покупки 621,00 грн та від 16.11.2023 на суму покупки 150,00 грн №, що водночас спростовує твердження відповідача про факт не проведення позивачем розрахункових операцій через РРО та факт здійснення розрахункової операції на неповну суму покупки. Суд першої інстанції зауважив, що в таких чеках наявний QR-код, який дозволяє особі здійснювати його зчитування та ідентифікацію із розрахунковим документом за структурою даних. Також суд першої інстанції вказав, що зазначення про відсутність рядків 1-5, 19 в розрахункових документах не відповідає дійсності та спростовується розгорнутими фіскальними чеками після переходу за QR-кодом, що додаються як контролюючим органом, зокрема від 10.11.2023 №RphgvNzQMQ8 на суму покупки 621,00 грн, так і позивачем, зокрема, від 10.11.2023 №H7faCxLA_M0 на суму покупки 364,00 грн, та перевірені судом, зокрема від 16.11.2023 №tvva5Cl4cbY на суму 150,00 грн. Щодо порушення в частині невідповідності суми готівки в касі (надлишок у сумі 5193,00 грн), то такі на переконання суду є лише припущенням, оскільки жодними доказами не доведено матеріалами перевірки.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Волинській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року та в задоволені позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що проведеною перевіркою встановлено, що за період проведення фактичної перевірки з 10.11.2023 по 16.11.2023 13:53 год в господарській одиниці магазин, за адресою смт. Стара Вижівка вул.Незалежності,44б проведено розрахункові операції 10.11.2023 на суму 621,00 грн та 364,00 грн відповідно та 16.11.2023 на суму 150,00 грн, без видачі покупцям розрахункових документів встановленої форми та змісту на повну суму покупки, який би містив всі обов`язкові реквізити розрахункового документу (фіскального чеку) за формою ФКЧ-1. Зазначає, що контролюючим органо долучено фіскальні чеки до відзиву, однак такі чеки були сформовані з системи ДПС, а не отримані інспектором під час здійснення перевірки, про що зазначено вп.2.2.12 акта перевірки. Зауважує, що перевірка розпочалась о 13.14, та закінчилась о 13.53. Вказують, що до початку перевірки за готівкові кошти було придбано товар, а згідно наданих чеків з системи вбачається, що вони були сформовані о 16:42 та о 16:45, що судом не було враховано. Також перевіркою встановлено надлишок готівкових коштів на місці проведення розрахункових операцій в сумі 5193,00 грн. які не проведені через зареєстрований фіскальний сервер контролюючого органу.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що висновок суду першої інстанції є правильним та ґрунтується на повно і всебічно з`ясованих обставинах в адміністративній справі. Зазначив, що вказані фіскальні чеки від 10.11.2023 та від 16.11.2023 спростовують твердження відповідача про факт не проведення позивачем розрахункових операцій через РРО та факт здійснення розрахункової операції на неповну суму покупки.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу ГУ ДПС у Волинській області від 09.11.2023 №2385-п «Про проведення фактичної перевірки СГ ОСОБА_1 », ГУ ДПС у Волинській області провело фактичну перевірку магазину за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює господарську діяльність позивач, про що складено акт про результати фактичної перевірки (від 16.11.2023 на бланку за № 002516), яким встановлено порушення вимог пунктів 1, 2 статті 3 Закону № 265/95-ВР та Положення № 13.

Позивач, не погодившись із висновками, викладеними в акті за наслідками перевірки, 01.12.2023 подала зауваження до нього, за результатами розгляду яких ГУ ДПС у Волинській області листом від 18.12.2023 за №17225/6/03-20-07-05-06 повідомлено позивача про те, що такі не спростовують висновки акта перевірки.

21.12.2023, на підставі акта фактичної перевірки від 16.11.2023, ГУ ДПС у Волинській області прийняло податкове повідомлення-рішення № 5 (форма «С»), яким за порушення пунктів 1, 2 статті 3 Закону №265/95-ВР та на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пункту 1 статті 17 Закону №265/95-ВР до ФОП ОСОБА_1 застосовано штраф в розмірі 36701,75 грн.

Не погоджуючись із податковим повідомленням-рішенням № 5 від 21.12.2023, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Так, правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначено Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 №265/95-ВР, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №265/95-ВР).

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Закону №265/95-ВР суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані: 1) проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок. Використання програмних реєстраторів розрахункових операцій при оптовій та/або роздрібній торгівлі пальним забороняється; 2) надавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, створений в паперовій та/або електронній формі (у тому числі, але не виключно, з відтворюванням на дисплеї реєстратора розрахункових операцій чи дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій QR-коду, який дозволяє особі здійснювати його зчитування та ідентифікацію із розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому міститься, та/або надсиланням електронного розрахункового документа на наданий такою особою абонентський номер або адресу електронної пошти); 3) застосовувати реєстратори розрахункових операцій, що включені до Державного реєстру реєстраторів розрахункових операцій, та/або програмні реєстратори розрахункових операцій з додержанням встановленого порядку їх застосування.

Пунктом 1 статті 17 Закону №265/95-ВР встановлено, що за порушення вимог цього Закону до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних контролюючих органів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах: у разі встановлення в ході перевірки факту, зокрема невидачі (в паперовому вигляді та/або електронній формі) відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання: 100 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за порушення, вчинене вперше; 150 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за кожне наступне вчинене порушення.

Водночас, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей оподаткування у період дії воєнного стану» від 30.06.2023 №3219-ІХ (далі Закон №3219-ІХ) доповнено розділ ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №265/95-ВР пунктом 15 такого змісту:

«У період з 1 серпня 2023 року по 31 липня 2025 року, але не пізніше ніж до дати припинення або скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, до фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість, що здійснюють діяльність з продажу товарів (крім підакцизних товарів, технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, лікарських засобів, виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння) або надають послуги, фінансова відповідальність за проведення розрахункових операцій з використанням реєстраторів розрахункових операцій, програмних реєстраторів розрахункових операцій або розрахункових книжок на неповну суму вартості проданих товарів (наданих послуг), непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи, невидачу (у паперовій та/або електронній формі) відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання застосовується у таких розмірах: 25 відсотків вартості проданих з порушенням, встановленим цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за порушення, вчинене вперше; 50 відсотків вартості проданих з порушенням, встановленим цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за кожне наступне вчинене порушення».

Суд апеляційної інстанції зауважує, що предметом доказування у справах, пов`язаних із притягненням суб`єкта господарювання до відповідальності на підставі пункту 1 статті 17 Закону №265/95-ВР, є встановлення на підставі належних і допустимих доказів фактів, з якими контролюючий орган пов`язує допущення порушення суб`єктом господарювання вимог пункту 1 та/або 2 статті 3 Закону №265/95-ВР. У випадку притягнення суб`єкта господарювання до фінансової відповідальності за невиконання обов`язку, встановленого пунктом 1 статті 3 Закону №265/95-ВР, перевірці підлягають обставини безпосереднього здійснення розрахункової операції, однак її непроведення через РРО, та/або здійснення розрахункової операції на більшу суму, ніж проведено через РРО. У випадку притягнення суб`єкта господарювання до фінансової відповідальності за невиконання обов`язку, встановленого пунктом 2 статті 3 Закону №265/95-ВР, перевірці підлягають як обставини видачі/невидачі розрахункового документа, так і обставини відповідності такого вимогам щодо форми і змісту.

Так, відповідно до абзацу 19 статті 2 Закону №265/95-ВР розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, отримання (повернення) коштів, торгівлю валютними цінностями в готівковій формі, створений в паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ) у випадках, передбачених цим Законом, зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором розрахункових операцій, чи заповнений вручну.

Форми і зміст розрахункових документів / електронних розрахункових документів визначено Положенням про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 № 13 (далі Положення №13).

Відповідно до пункту 2 розділу II Положення №13 фіскальний чек має містити такі обов`язкові реквізити як цифрове значення штрихового коду марки акцизного податку на алкогольні напої (зазначається у випадках, передбачених чинним законодавством) (рядок 9).

Згідно з пунктом 3 розділу II Положення №13 установлені в цьому Положенні вимоги до змісту розрахункових документів визначають обов`язкові реквізити розрахункових документів/електронних розрахункових документів. У разі відсутності в документі хоча б одного з обов`язкових реквізитів, а також недотримання сфери його призначення, такий документ не прийматиметься як розрахунковий.

Як це правильно встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, за змістом акта фактичної перевірки від 16.11.2023 (бланк №002516) та вкладного аркушу до нього (а.с.18-19), безпосередньо під час фактичної перевірки контролюючим органом проведено контрольні розрахункові операції 10.11.2023 на суму 621,00грн та 364,00грн відповідно та 16.11.2023 на суму 150,00 грн, внаслідок яких, як це зазначає податковий орган, не було надано покупцю в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, який би містив всі обов`язкові реквізити розрахункового документу (фіскального чеку) за формою ФКЧ-1.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідачем долучено фіскальні чеки від 10.11.2023 за № на суму покупки 364,00 грн (а. с. 74), від 10.11.2023 №RphgvNzQMQ8 на суму покупки 621,00 грн (а. с. 71) та від 16.11.2023 на суму покупки 150,00 грн № (а. с. 75 зворот), що водночас спростовує твердження відповідача про факт непроведення позивачем розрахункових операцій через РРО та факт здійснення розрахункової операції на неповну суму покупки.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в чеках від 10.11.2023 на суму покупки 364,00 грн та від 16.11.2023 на суму покупки 150,00 грн наявний QR-код, який дозволяє особі здійснювати його зчитування та ідентифікацію із розрахунковим документом за структурою даних. Відповідачем не спростовано твердження про законність зазначення всієї інформації про розрахунковий документ після переходу за QR-кодом, що на ньому зазначений. Водночас судом враховано, що за спірними операціями відбувався продаж промислових товарів одягу.

Зазначення про відсутність рядків 1-5, 19 в розрахункових документах, як це правильно зазначив суд першої інстанції, не відповідає дійсності та спростовується розгорнутими фіскальними чеками після переходу за QR-кодом, що додаються як контролюючим органом, зокрема від 10.11.2023 №RphgvNzQMQ8 на суму покупки 621,00 грн так і позивачем, зокрема, від 10.11.2023 №H7faCxLA_M0 на суму покупки 364,00 грн та перевірені судом, зокрема від 16.11.2023 №tvva5Cl4cbY на суму 150,00 грн.

Щодо аргументів апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано, що перевірка розпочалась 10.11.2023 о 13.14 після придбання представниками контролюючого органу за готівкові кошти товару, в результаті якого чек не видавався, а був сформований лише о 16:42 та о 16:45 з системи ДПС, про що є покликання в п.2.2.12 акта перевірки, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Як вбачається з акта перевірки, такий складено 16.11.2023, у п.2.2.12 зазначено проведення розрахункової операції без застосування РРО, у п.2.2.13 розрахунковий документ не сформовано та не видано, у п.2.2.19 сума готівкових коштів на місці проведення розрахунків з врахуванням проведеної розрахункової операції 5193,00, сума коштів, яка зазначена в денному звіті РРО виданими з початку робочого дня 0,00, невідповідність сум готівкових коштів -5193,00, у п.2.2.20 порушення встановлені в ході проведення фактичної перевірки описано у Вкладному аркуші до акта фактичної перевірки. Перевірка закінчена 16.11.2023 о 13:53. Окрім того у п. 4.5 додатки до акта перевірки зазначено: копія наказу (1 арк); направлення (3 арк); підтвердження (1 арк); пояснення (2 арк); запит про надання документів (1 арк); розрахункові документи (11 арк);вкладний аркуш на (3 арк).

Так, в долучених до акта перевірки зауваженнях ФОП ОСОБА_1 від 01.12.2023 є покликання на те, що 16.11.2023 у приміщенні магазину податковими інспекторами протиправно відмовлено продавцю ОСОБА_2 у фотографуванні акта перевірки та скерування такого адвокату перед його підписанням. Усні зауваження про порушення прав інспекторами проігноровані. Зазначено, що направлення (3 арк); підтвердження (1 арк); запит про надання документів (1 арк) позивачу представниками органу контролю на момент перевірки не було надано.

З описано вище суд апеляційної інстанції з вищевказаними аргументами відповідача не погоджується та вважає такі голослівними. Так в матеріалах справи наявні фіскальні чеки, які підтверджують дотримання вимог щодо проведення операцій через РРО і на повну суму покупки. Доказів зворотного, окрім інформації акта перевірки, відповідачем суду не надано: не надано відео- чи фотофіксації події. Відсутні докази вручення складеного акта перевірки станом на 16.11.2023 о 13:53 з врахуванням вже виготовленого в друкованій формі вкладеного аркуша як додатка до акта, в якому є інформація і щодо події 10.11.2023 так і щодо події 16.11.2023. Відсутні докази фото- чи відеофіксації як вручення зазначених документів, так і відмови від їх отримання за обставин запиту працівника позивача про можливість фотографуванні акта перевірки та скерування такого адвокату перед його підписанням.

Окрім того слід зауважити, що на а.с. 29 мається розрахунок штрафної (фінансової) санкції до акта перевірки від 16.11.2023 щодо ФОП ОСОБА_1 , в якому зазначено як порушення «проведення розрахункових операцій на неповну суму, не проведення розрахункової операції…», зазначена сума порушення 5557,00 грн., а штрафна санкція визначена у сумі 1389,25 з врахуванням 25 відсотків вартості проданих з порушеннями товарів.

Так, щодо суми «не проведення» 5557,00 то суд апеляційної інстанції зауважує, що така сума жодним чином ні в акті перевірки ні у вкладеному аркуші до акта перевірки невідображена, а відтак відповідну суму штрафу неможливо ідентифікувати, що є наслідком вважати її не підтвердженою, а отже неправомірно застосованою.

У п.2 вищеописаного розрахунку є посилання на порушення щодо «не проведення» та зазначена сума 70625,00, штрафна санкція 35 312,50 розрахована з розрахунку 50 відсотків вартості проданих з порушеннями, зазначеного у цьому пункті товарів.

Так, щодо суми «не проведення» 70625,00 то суд апеляційної інстанції зауважує, що така сума жодним чином ні в акті перевірки ні у вкладеному аркуші до акта перевірки невідображена, а відтак відповідну суму штрафу неможливо ідентифікувати, що є наслідком вважати її не підтвердженою, а отже неправомірно застосованою.

Окрім того, пункт 1 статті 17 Закону №265/95-ВР встановлює відповідальність за невиконання суб`єктом господарювання щонайменше одного з трьох обов`язків: 1) не проведення розрахункової операції через РРО; 2) проведення розрахункової операції через РРО, однак на неповну суму покупки; 3) невидача відповідного (тобто такого, що відповідає вимогам щодо форми і змісту) розрахункового документа.

Перші два обов`язки суб`єкта господарювання випливають зі змісту пункту 1 статті 3 Закону №265/95-ВР, а третій з пунктом 2 статті 3 Закону №265/95-ВР.

Як вбачається зі змісту акта фактичної перевірки, невідповідність суми готівки в касі (надлишок у сумі 5193,00 грн), що також кваліфіковано як порушення пунктів 1, 2 статті 3 Закону №265/95-ВР - чи то проведення розрахункової операції без застосування зареєстрованого, опломбованого у встановленому порядку та переведеного у фіскальний режим роботи РРО, чи то не надання покупцеві розрахункового документу встановленої форми, як це правильно зазначив суду першої інстанції є лише припущенням, оскільки такий факт має бути зафіксований або під час проведення контрольної розрахункової операції, або шляхом перевірки фактичних залишків товарів у магазині та виявлення нестачі товарів на суму, що відповідає сумі надлишку готівкових коштів в касі, що можливе шляхом проведення інвентаризації на вимогу контролюючого органу.

Отже, суд апеляційної інстанції відхиляє аргументи апелянта щодо встановлення надлишку готівкових коштів на місці проведення розрахункових операцій в сумі 5193,00 грн. які не проведені через зареєстрований фіскальний сервер контролюючого органу, як такі що не знайшли свого відображення в судовому рішенні.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що вказані фіскальні чеки від 10.11.2023 та від 16.11.2023 спростовують твердження відповідача про факт непроведення позивачем розрахункових операцій через РРО та факт здійснення розрахункової операції на неповну суму покупки. Водночас, щодо розбіжності готівки в касі, то така належними доказами не доведена.

Таким чином, контролюючим органом належними та допустимими доказами не доведено наявності в діях позивача порушень пунктів 1, 2 статті 3 Закону № 265-95/ВР.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції доходить висновку, щодо недоведеності застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) за вимог Закону №265/95-ВР, оскільки долучені до матеріалів справи спростовують твердження відповідача про факт непроведення позивачем розрахункових операцій через РРО та факт здійснення розрахункової операції на неповну суму покупки, водночас контролюючим органом належними та допустимими доказами не доведено наявності в діях позивача порушень пунктів 1, 2 статті 3 Закону № 265-95/ВР.

Щодо заяви представника позивача в частині витрат, пов`язаних з розглядом справи на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, то колегія апеляційного суду зазначає таке.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За правилами ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Колегія суддів досліджуючи матеріали справи встановила, що на підтвердження обґрунтованості витрат на професійну правничу допомогу позивач надав копію ордеру про надання правничої допомоги Серії ВА №1065806 від 10.11.2023 року, укладеного між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та адвокатом Манзюком Тарасом Юрійовичем; акт наданих послуг від 15 жовтня 2024 року укладений між адвокатом та позивачем; квитанцію до прибуткового касового ордеру №б/н від 15 жовтня 2024 року про сплату Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 адвокату Манзюку Т.Ю коштів в сумі 5000,00 грн.

Так, згідно із абзацом першим частини першої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон №5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

За приписами частин першої, другої статті 27 Закону № 5076-VI договір про надання правничої допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правничої допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правничої допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк.

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.

Водночас, статтею 14 розділу ІІІ Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017, зі змінами, затвердженими З`їздом адвокатів України 15.02.2019) визначено, що адвокат надає правову допомогу відповідно до законодавства України про адвокатуру та адвокатську діяльність на підставі договору про надання правової допомоги. Договір про надання правової допомоги - договір, за яким одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується надавати правову допомогу іншій стороні договору (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору, у випадку, якщо така оплата передбачена договором. До договору про надання правової допомоги також застосовуються загальні положення цивільного законодавства про договір.

За змістом статті 28 розділу ІІІ Правил адвокатської етики гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Аналіз норм чинного законодавства дає можливість суду апеляційної інстанції дійти висновку, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката насамперед визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги, укладення якого в письмовій формі є обов`язковим відповідно до законодавства про адвокатуру та адвокатську діяльність.

Водночас, ні до позовної заяви, ні до заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, ні до заперечень на апеляційну скаргу стороною позивача не надано оригінал чи належним чином засвідчену копію договору про надання правничої допомоги, у якому визначені порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), порядок його сплати.

Таким чином, витрати понесені позивачем у суді в апеляційної інстанції належними доказами не підтверджені.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року у справі № 140/3448/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко