Справа № 420/24941/24
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2025-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/24941/24

Перша інстанція: суддя Радчук А.А.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.10.2024 у справі № 420/24941/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 № 1522 від 01.06.2024 про відмову в перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що обмеження щодо заборони виїзду за межі України на період дії правового режиму воєнного стану не застосовуються до чоловіків, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років. При цьому, така особа при перетині державного кордону на виїзд з України в пункті пропуску повинна надати, крім паспортних документів, і документи, які б підтверджували її право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, факт утримання трьох і більше дітей віком до 18 років. Як зауважено у позові, позивач є батьком трьох неповнолітній дітей, під час перетинання державного кордону України надавав уповноваженим особам підрозділу охорони державного кордону документи, що підтверджують наявність в нього на утриманні 3 неповнолітній дітей. Відтак, на переконання позивача, оскаржуване рішення є неправомірним та таким, що винесено за відсутністю законодавчих підстав, а тому підлягає скасуванню.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що під час перевірки документів позивача 01.06.2024 позивач не надав жодних документів, які б підтвердили право позивача на перетинання державного кордону під час дії правового режиму воєнного стану при оголошеній загальної мобілізації. Позивач не надав ані військово-обліковий документ, який б свідчив про наявність відстрочки від призову або зняття з військового обліку, ані будь-який інший підтверджуючий документ щодо його належності до категорії громадян, які мають право виїзду з України відповідно до пунктів 21 - 214 Правил № 57. При цьому, довідки від 12 червня 2024 року № 1190, виданої ІНФОРМАЦІЯ_3 (в матеріалах справи) не існувало на момент спроби перетинання державного кордону, яка мала місце 01 червня 2024 року, оскільки як видно, вона була надана позивачу вже після винесення оскаржуваного рішення, а саме 12 червня 2024 року. Додатково звернуто увагу, що позивач прибув на пункт пропуску «Серпневе» без дітей, які нібито перебувають у нього на утриманні, а лише в супроводі дружини, про що він сам свідчить. Крім того, підставою прийняття оскаржуваного рішення відповідач визначає також те, що під час перевірки даних позивача в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг», виявилось, що в реєстрі відсутні дані щодо того, що позивач є багатодітним батьком. На підставі вищезазначеного, представник в/ч НОМЕР_2 прийняв рішення про відмову позивачу в перетинанні державного кордону України та запропонував йому відвідати районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки для уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів. Як вказує відповідач, указані дії були абсолютно правомірними та передбаченими чинним законодавством, а тому права позивача жодним чином не були порушені.

У відзиві додатково зауважено, що питання пов`язані із в`їздом чи виїздом осіб в Україну чи за її межі є виключною компетенцію посадових осіб державної прикордонної служби, в тому числі прийняття рішень про відмову в перетині державного кордону. Крім того, оскаржуване рішення відповідача має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому при пред`явлені позивачем документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення відповідача жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України, за наявності на те законних підстав. Серед іншого зазначено, що позовна заява підлягає залишенню без розгляду з підстав підписання її представником ОСОБА_2 без долучення доказів на підтвердження повноважень Бочевара Михайла Павловича.

Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, сформована в системі «Електронний суд», відповідно до якої сторона позивача з викладеним у відзиві не погоджується. На спростування доводів відповідача позивач стверджує, що мав при собі військово-обліковий документ в паперовій формі (військовий квиток серії НОМЕР_3 виданий 03.01.2017 року ІНФОРМАЦІЯ_4 ) та надавав прикордоннику при перетинанні ним державного кордону 01.06.2024 року. Також те, що він перетинав державний кордон в супроводі з дружиною, не означає, що діти не були разом із ним. У противагу доводам відзиву щодо відсутності у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» відомостей щодо відстрочки позивача, позивач наполягає на тому, що відповідні відомості містились в реєстрі військовозобов`язаних, адже він стояв на обліку в Малиновському військкоматі, що підтверджується його військовим квитком. Також, на думку позивача, не відповідають дійсності обставини щодо пропозиції відвідати районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, адже жодної повістки позивач не отримував, та відповідних доказів на підтвердження цих обставин відповідач а ні до рішення а ні до відзиву не надав. Щодо відсутності повноважень у адвоката Бочевара Михайла Павловича, у відповіді на відзив зауважено, що наданий до суду ордер серії ВН № 1396377 є достатнім та належним підтвердженням повноважень представника позивача на представництво інтересів останнього.

Представник відповідача надав заперечення на відповідь на відзив. Відповідно до заперечень відповідач вважає, що позивачем не спростовано жодне твердження в/ч НОМЕР_2 щодо фактів і обставин, які призвели до відмови позивачу в перетинанні державного кордону. Окрім зазначеного у відзиві, відповідач наголосив, що сам по собі військово-обліковий документ позивача, наданий на перевірку будь-якому представнику Державної прикордонної служби України під час спроби перетину кордону не свідчить про належність позивача до категорії громадян, які мають право виїзду з України відповідно до пунктів 21 - 214 Правил перетинання державного кордону України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року (чинних на момент спірних правовідносин), а тому підстав для визнання оскаржуваного рішення протиправним немає. Крім того, оформлення та вручення повістки також не входить в обов`язки представників Державної прикордонної служби України, такі дії є виключною компетенцією працівників територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в обов`язки яких прямо входить ведення військового обліку та вчинення пов`язаних з ним дій.

Представник позивача, на виконання ухвали суду від 17.10.2024, надав заяву про усунення недоліків.

Також, представник позивача подав клопотання про доручення до матеріалів справи листа Державної прикордонної служби України від 23.10.2024 з доказом отримання такого листа 24.10.2024.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 31.10.2024 у справі № 420/24941/24 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції не врахував, що позивач є батьком трьох неповнолітніх дітей та під час перетинання державного кордону надавав уповноваженим особам підрозділу охорони державного кордону документи, які підтверджують наявність в нього на утриманні трьох неповнолітніх дітей;

- інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст позову.

Обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, що підтверджується копією його паспорту НОМЕР_4 (а.с.22-24).

Позивач є батьком трьох неповнолітніх дітей:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

На підтвердження зазначеного позивачем подано до суду копії свідоцтв про народження (а.с. 11 зворот 13).

01.06.2024 ОСОБА_1 прибув у пункт пропуску «Серпневе» з метою перетину державного кордону.

Як вказано у позові, перетин кордону позивач здійснював у супроводі дружини ОСОБА_6 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_5 (а.с. 12)).

На переконання позивача він мав право на перетин державного кордону, оскільки має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації як чоловік, на утриманні якого перебуває троє дітей віком до 18 років.

Згідно з вимогами статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» ІПС вищої категорії начальником г-т групи ІПС віпс « ІНФОРМАЦІЯ_8 » майстер-сержантом ОСОБА_7 було прийнято Рішення №1522 про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_8 на підставі Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» згідно ПКМУ №57 від 27.01.1995.

Вважаючи вищевказані рішення відповідача протиправним позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, під час перетину кордону 01.06.2024, не надав документів, які б підтверджували його право на перетин кордону, а відтак, у спірних правовідносинах він не мав правових підстав для виїзду за кордон у період введення на території України воєнного стану.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.12.2015 №389-VIII (далі Закон №389-VIII) воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 8 Закону №389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ.

Пунктом 3 Указу №64/2022 передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч.1 ст.8 Закону №389-VIII.

В подальшому воєнний стан був неодноразово продовжений Указами Президента України та діє станом на дату ухвалення судом оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI (Закон №1710-VI) перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.

Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону № 1710-VI паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

Частина 1 статті 14 Закону № 1710-VI передбачає, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення.

Відповідно до пункту 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1455 (Порядок № 1455) перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Згідно із пунктом 2 Правил № 57 у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.

Відповідно до пунктів 2-6 Правил № 57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Положеннями частини 1 статті 23 Закону №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.

Положеннями частини 1 статті 23 Закону № 3543-ХІІ визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Отже, для цілей визначення наявності підстав для визнання військовозобов`язаного таким, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, є перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, тобто у цій нормі закріплена чітка вказівка на вік дітей військовозобов`язаного (до 18 років), яка не підлягає розширеному тлумаченню.

Таким чином, військовозобов`язаний при перетині державного кордону на виїзд з України в пункті пропуску повинен надати, крім паспортних документів, і документи, які б підтверджували те, що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, факт перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що в ході судового розгляду справи позивач не навів перелік документів, з якими звертався до контролюючого органу для перетину кордону.

В заявах по суті справи позивач зазначає, що надав усі необхідні документи, проте доказів того, які саме документи були надані позивачем матеріали справи не містять.

У відповіді на відзив стверджує, що військово-обліковий документ (військовий квиток серії НОМЕР_3 ) надавав прикордоннику.

Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, а саме з військового квитка позивача серії НОМЕР_3 (а.с. 54-55), останній не містить відомостей щодо наявності у позивача беззаперечного права на перетинання державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану, у тому числі права на відстрочку від призову на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII.

Апеляційним судом встановлено, що військовий квиток позивача серії НОМЕР_3 містить відомості лише про двох дітей, що не корелюється з твердженнями позивача про те що він є багатодітним батьком (а.с.54).

Також, сторінка 6 військового квитка позивача містить відмітку про тимчасову непридатність позивача до військової служби, яка проставлена 14.12.2016 із зазначенням, що останній підлягає повторному огляду 14.12.2017. Інших відомостей щодо непридатності позивача до військової служби в документі не міститься.

Разом з тим, на сторінці 22 військового квитка проставлена відмітка від 03.01.2017 про взяття позивача на військовий облік як військовослужбовця запасу. Водночас відмітки про виключення позивача з військового обліку або наявності відстрочки від призову відсутні.

Аналіз наведеного вище в сукупності свідчить про те, що військовий квиток позивача серії НОМЕР_3 , не містить відомостей про належність позивача до категорії громадян, які мають право виїзду з України відповідно до пунктів 2-1 2-14 Правил № 57 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Водночас, жодних інших доказів, які б підтверджували право позивача на виїзд з України у період воєнного стану, матеріали справи не містять.

Колегія суддів критично оцінює посилання позивача на довідку №1190 від 12.06.2024, видану ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до якої позивач має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі абзацу 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», позаяк вказана довідка видана 12.06.2024, тобто вже після виникнення спірних правовідносин.

Отже, на час перетину позивачем кордону 01.06.2024 року цієї довідки не існувало.

Інших доказів наявності у позивача права на відстрочку матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, на думку колегії суддів, є правильними висновки суду першої інстанції про те, що, на момент перетину державного кордону 01.06.2024, позивач не довів, що на його утриманні перебувають троє дітей віком до 18 років, що свідчить про відсутність у ньогоправа на виїзд за кордон у період дії воєнного стану.

Враховуючи все вищевикладене, на думку колегії суддів є правильними висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги, яким надано оцінку в мотивувальній частині постанови, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх рішення.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.10.2024 у справі № 420/24941/24 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді А.Г. Федусик Г.В. Семенюк