Справа № 420/23015/24
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2025-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/23015/24

Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Час і місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одеса адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Рисоіл Україна до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

ТОВ Рисоіл Україна звернулося до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області, в якому просило суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДПС в Одеській області форми В4 від 18.04.2024 року № 15747/000/0710 на суму 19 396 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що враховуючи, що операції Товариства не підпадають під п. п. 198.5 ст. 198 ПК України, висновки контролюючого органу щодо заниження Товариством показника податкових зобов`язань по рядку 4.3. Декларації з ПДВ за грудень 2023 року на суму 19 396 грн. є безпідставними. Позивач вказує, що доробка (чищення, сушіння) та зберігання продукції, внаслідок чого зменшується маса продукції, є технологічними операціями, що спрямовані на доведення зернової і олійної продукції до стану, придатного для її реалізації, тобто технічні (виробничі) витрати, які напряму мають відношення до господарської діяльності. З урахуванням вищенаведеного, позивач вважає, що висновки контролюючого органу про порушення Товариством п.189.1 ст.189, п.198.1, п.198.3, п.198.5 ст.198, п.201.1, п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, що призвело до завищення показника рядка 19 декларації за грудень 2023 року у сумі 19 396 грн. в результаті чого завищено показник від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду (рядок 21 Декларації з ПДВ за грудень 2023 року) у сумі 19 396 грн. є хибними та помилковими.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю Рисоіл Україна до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби в Одеській області форми В4 від 18.04.2024 року № 15747/000/0710.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби в Одеській області на користь товариства з обмеженою відповідальністю Рисоіл Україна суму сплаченого судового збору в розмірі 3028 грн. 00 коп. (три тисячі двадцять вісім гривень нуль копійок).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС в Одеській області, подало апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час проведення перевірки при дослідженні руху запасів (товарів та готової продукції) по рахунках 281 за період грудень 2023 року в бухгалтерському обліку ТОВ «РИСОІЛ УКРАЇНА» встановлено наявність записів Дт93 Кт281 на суму 138 541,57 грн. щодо вибуття (списання) зернових культур у тому числі: Дт93Кт281 138 541,57 грн. (відходи, нестачі та убуток кукурудзи, ріпаку та соняшника - 138 541,57 грн. - ставка ПДВ 14% - 19 396 грн.) Вказує, що операції зі списання з балансу товарів у розумінні пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Кодексу не є господарською діяльністю платника податку та як наслідок при здійсненні таких операцій на дату початку їх фактичного використання (списання на витрати платника податків) нараховуються податкові зобов`язання виходячи з вартості їх придбання. У разі втрат товарів вони вже не можуть бути використані в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства. А тому відповідно до п. 198.5 ст. 198 ПКУ нараховують податкове зобов`язання з ПДВ. Вказує, що вина ТОВ «РИСОІЛ УКРАЇНА» полягає у тому, що платник мав можливість дотриматись правил та норм п. 189.1 ст. 189, п. 198.5 ст. 198, п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VІ (із змінами та доповненнями) з урахуванням пп. 14.1.36, пп. 14.1.178, пп. 14.1.191, п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу, проте не вжив достатніх заходів для їх дотримання та не виконав свого податкового обов`язку. Зауважує, що при винесенні рішення суд І інстанції посилався на нечинні нормативно-правові акти: Технічний регламент зернового складу, затверджений наказом Мінагрополітики України від 15.06.2004 №228; Інструкцію про ведення обліку й оформлення операції із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах, стверджений Наказом Мінагрополітики України №661 від 13.10.2008; Норми та нормативи витрат, відходів та втрат сировини та матеріалів у виробництві масложирової продукції, природних втрат сировини, матеріалів та готової продукції при зберіганні та перевезеннях, Норми природного убутку сировини і продуктів масложирової промисловості (олії, тваринних жирів, саломасу, жирних кислот) при зберіганні в металевих нових баках або попередньо зачищених і пропарених баках (додаток до постанови Держснабу СРСР від 23.08.1985 року № 92).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що основним видом діяльності ТОВ РИСОІЛ УКРАЇНА є оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин (код КВЕД 46.21). Тобто Товариство закуповує зернову і олійну продукцію з метою її подальшого продажу контрагентам.

ГУ ДПС в Одеській області на підставі направлень від 23.02.2024 року № 3281/15-32-07-10, № 3280/15-32-07-10 та наказу Головного управління ДПС в Одеській області від 19.02.2024 року № 1552-п, на підставі пп.19-1.1.6 п.19-1 ст.19-1, пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.75.1.2 п.75.1. ст.75, пп.78.1.8 п.78.1 ст.78, п.82.2 ст.82 та пп.69.2, пп.69.11. п.69 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 № 2755-VI, із змінами та доповненнями, (далі ПКУ), проведено документальну позапланову виїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю РИСОІЛ УКРАЇНА, , (далі ТОВ РИСОІЛ УКРАЇНА) щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за грудень 2023 року від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість у податковій декларації з податку на додану вартість від 19.01.2024 року № (далі Декларація), з урахуванням уточнюючого розрахунку податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок від 15.02.2024 року № , (березень, квітень, червень, липень, вересень, жовтень, грудень 2023 року), відповідно до затвердженого плану (переліку питань) документальної перевірки.

За результатами проведеної перевірки, ГУ ДПС в Одеській області було складено Акт від 20.03.2024 року №10158/15-32-07-10/41041279, відповідно до висновку якого перевіркою встановлено порушення позивачем п. 189.1 ст. 189, п.198.1, п.198.3, п. 198.5 ст. 198, п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VІ (із змінами), що призвели до завищення показника рядка 19 декларації за грудень 2023 року у сумі 19 396 грн., в результаті чого завищено показник від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду (рядок 21 Декларації з ПДВ за грудень 2023 року) у сумі 19 396 грн.

На підставі Акту від 20.03.2024 року №10158/15-32-07-10/41041279 Головним управлінням ДПС в Одеській області прийнято податкове повідомлення - рішення форми В4 від 18.04.2024 року №15747/000/0710, яким Товариству зменшено суму від`ємного значення, що зараховуються до складу наступного звітного періоду на суму 19 396 грн.

Не погоджуючись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з даним з даною позовною заявою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що різниця у вазі зернової продукції, щодо якої відображено списання, чітко дорівнює зменшенню ваги продукції саме за результатами їх доробки і зберігання у межах норм, визначених законодавством, а тому прийшов до висновку, що висновки контролюючого органу про порушення позивачем п.189.1 ст.189, п.198.1, п.198.3, п.198.5 ст.198, п.201.1, п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, що призвело до завищення показника рядка 19 декларації за грудень 2023 року у сумі 19 396 грн. в результаті чого завищено показник від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду (рядок 21 Декларації з ПДВ за грудень 2023 року) у сумі 19 396 грн. є необґрунтованими та безпідставними, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 18.04.2024 року № 15747/000/0710 прийняте на підставі зазначеного акту перевірки є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Колегія суддів надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апелянта виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02.12.2010.

Відповідно до п.п.14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з п.п.14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно п. 22.1. ст. 22 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об`єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку.

Згідно п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до підпункту 14.1.156 статті Податкового кодексу України, податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку,

6) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

За п. 188.1 ст. 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком: товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню; газу, який постачається для потреб населення; електричної енергії, ціна на яку склалася на ринку електричної енергії.

У випадках, передбачених статтею 189 цього Кодексу, база оподаткування визначається з урахуванням положень статті 189 цього Кодексу.

Порядок формування податкового кредиту передбачений статтею 198 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст.198 ПК України).

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

При цьому, відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Перевіряючи правомірність винесення податкового повідомлення рішення про завищення показника від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду у сумі 19396 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-ХIV (далі - Закон №996-ХIV) визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.

Відповідно до ст. 1 Закону №996-ХIV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, у той час як під господарською операцією розуміється дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

При цьому за змістом ст. 9 Закону №996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно із положеннями ч. 3 цієї статті інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на кінець останнього дня кожного місяця.

Отже, наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв`язку із положеннями законодавства з питань бухгалтерського обліку та фінансової звітності визначають, що однією з головних умов документального підтвердження задекларованих платником податків у податковій звітності показників є можливість на підставі наявних первинних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені та спрямовані на отримання позитивного економічного ефекту (доходу) в результаті здійснення господарських операцій.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Акту перевірки, контролюючий орган зазначає про те, що Товариством занижено показники податкових зобов`язань по рядку 4.3. Декларації з ПДВ за грудень 2023 року на суму 19 396 грн., що призвело до заниження на цю ж суму показника рядка 9 та до завищення показника по рядку 19 Декларації з ПДВ за грудень 2023 року та не складено податкову накладну за грудень 2023 року внаслідок відсутності нарахування податкових зобов`язань з ПДВ всупереч ст.189, ст.198, ст.201 ПК України.

Підставою для такого висновку контролюючий орган зазначає наступне: Товариством не визначено податкові зобов`язання з ПДВ виходячи з вартості придбання списаних товарів та готової продукції за грудень 2023 року. Контролюючий орган прийшов до висновку про начебто нестачу товарів, а отже на балансову вартість нестачі товарів Товариству необхідно було нарахувати суму податкових зобов`язань у розмірі 19 396 грн.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції, що Товариством в ході перевірки було надано в повному обсязі всі бухгалтерські та первинні документи, які пов`язані або є предметом перевірки, зокрема: договори, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, складські квитанції, реєстри прийнятого вантажу (з якісними показниками), експортні контракти, митні декларації з повідомленням про фактичне вивезення, доручення на відвантаження, акти наданих послуг, акти виконаних робіт, акти списання, платіжні доручення, штатний розклад, накази щодо облікової політики, накази про прийняття директора та бухгалтера, результати інвентаризації, звіти 4-СГ, 29-СГ, 37-СГ, регістри бухгалтерського обліку, картки рахунків та ті документи, які підтверджують проведення зазначених операцій.

В сою чергу, контролюючим органом не вказано в Акті перевірки, та не надано пояснення до суду першої та апеляційної інстанції, які саме документи Товариством не надано, а які з наданих документів суперечать законодавчим та нормативним актам і в чому полягає така суперечність.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що ОВ РИСОІЛ УКРАЇНА у рамках своєї господарської діяльності в грудні 2023 року здійснювало забезпечення та поліпшення показників якості (доробку) придбаних зернових культур, залучаючи для цього спеціалізовані організації які виконують такі роботи, зокрема ТОВ Роздільнянський елеватор, ТОВ РІВ.А.ХОЛДІНГ, ТОВ СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ, з якими позивачем укладено договори та надання послуг з приймання, сушіння, очищення та відпуску зернопродуктів.

Особливості порядку прийому та обігу зерна регулюються Законом України «Про зерно та ринок зерна в Україні».

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 6 ст. 1 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» від 04.07.2002 № 37-IV (зі змінами і доповненнями) (далі - Закон № 37-IV) зберігання зерна - комплекс заходів, які включають приймання, доробку, зберігання та відвантаження зерна.

Згідно з п. 15 ст.1 Закону № 37-IV зерновий склад - суб`єкт підприємництва, що є власником зерносховища і надає фізичним та юридичним особам послуги із зберігання зерна з видачею складських документів на зерно та в передбаченому законом порядку отримав право на здійснення такої діяльності шляхом участі в Гарантійному фонді виконання зобов`язань за складськими документами на зерно.

За п. 17 ст.1 Закону № 37-IV зернопереробні підприємства - підприємства, які приймають, зберігають та переробляють зерно, зокрема борошномельні, круп`яні, комбікормові, олієекстракційні, спиртові солодові пивзаводи.

Відповідно до ст. 7 Закон № 37-IV визначено, що суб`єктами зберігання зерна є: зернові склади (елеватори, хлібні бази, хлібоприймальні, борошномельні і комбікормові підприємства), суб`єкти виробництва зерна, які зберігають його у власних або орендованих зерносховищах, та інші суб`єкти господарювання, які беруть участь у процесі зберігання зерна.

Статтею 24 Закону № 37-IV визначено, що зерно підлягає зберіганню у зернових складах. Власники зерна мають право укладати договори складського зберігання зерна на зберігання зерна у зернових складах з отриманням складських документів на зерно, а також зберігати зерно у власних зерносховищах.

Відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 12.06.2019 № 316, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.07.2019 №742/33713 (далі - наказ №316) затверджено норми природних втрат зерна та продуктів його переробки при зберіганні на зернових складах та зернопереробних підприємствах.

Як зазначив позивач та встановлено судом першої інстанції, під час зберігання відбувається природній убуток такої продукції через біологічні та механічні втрати. Крім того, договори про надання послуг зі зберігання передбачають доробку продукції, внаслідок якої зменшується кількість і покращується якість зернових і олійних культур через зниження її вологості і відсотку сміттєвої домішки, а також формуються відповідні відходи. Зберігання та доробка зерна, внаслідок яких виникають природні втрати продукції та відходи, є невід`ємною частиною технологічного процесу накопичення та зберігання зернових і олійних культур перед їх продажем. Зменшення ваги продукції за результатами її доробки і зберігання відповідає встановленим нормам.

Товариством проводилось списання зернових відходів, які виникли за результатами доробки (очищення, сушіння) зернових вантажів, а також проводились списання природного убутку при зберіганні зернових вантажів, які належали Товариству. Первинні документи, на підставі яких проводилось списання було надано перевіряючим в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правомірно з посиланням на правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 13.04.2023 року у справі № 640/11784/201,

від 11.01.2021 року у справі № 440/2891/192, вказав, що зменшення маси зерна в результаті його доробки (чищення, сушіння) не вважається його втратою, оскільки такі дії є технологічною операцією, спрямованою на доведення зерна до стану, придатного для його реалізації, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ТОВ РИСОІЛ УКРАЇНА правомірно та обґрунтовано списало природний убуток зернової продукції, який виник внаслідок доробки і зберігання, а усі списання в період грудень 2023 року проводилися у встановлених нормах та в рамках технологічних процесів, що безумовно є господарською діяльністю Товариства.

При цьому, колегія суддів зазначає, що списання ТОВ РИСОІЛ УКРАЇНА з балансу сільськогосподарських культур, які є природніми втратами у процесі доробки та зберігання, відповідає визначенню господарської діяльності, передбаченому у п.п. 14.1.36 п.14.1 ст.14 ПКУ (згідно якого господарською вважається та діяльність, яка пов`язана з реалізацією товарів і спрямована на отримання доходу).

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що операції Товариства не підпадають під п. п. 198.5 ст. 198 ПК України, а тому висновки контролюючого органу щодо заниження Товариством показника податкових зобов`язань по рядку 4.3. Декларації з ПДВ за грудень 2023 року на суму 19 396 грн. є безпідставними.

Отже, висновки контролюючого органу про порушення позивачем п.189.1 ст.189, п.198.1, п.198.3, п.198.5 ст.198, п.201.1, п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, що призвело до завищення показника рядка 19 декларації за грудень 2023 року у сумі 19 396 грн. в результаті чого завищено показник від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду (рядок 21 Декларації з ПДВ за грудень 2023 року) у сумі 19 396 грн. є необґрунтованими та безпідставними, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 18.04.2024 року № 15747/000/0710 прийняте на підставі зазначеного акту перевірки є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, що вірно встановлено судом першої інстанції.

В свою чергу, доводи апелянта, що єдиною підставою списання запасів позивачем є Акт розрахунок ТОВ «Роздільнянський елеватор» № ЭЛ 00-000130 від 11.12.2023, акт розрахунок ТОВ «Рів.А.Холдінг» №РХ- 0000160 від 09.12.2023, Розпорядження ТОВ «Роздільнянський елеватор» №41 від 20.11.2023 та Довідка від 21.12.2023 ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ», колегія суддів не приймає до уваги, оскільки документи, які наявні у матеріалах справи, визначають місце, умови зберігання, строк зберігання, кількість вантажу та інші чинники, які впливають на розрахунок убутку під час їх зберігання та доробки, зокрема: договори з додатками та додатковими угодами, актами наданих послуг та розрахунками (з ТОВ «Рів.А.Холдінг», з ТОВ «Роздільнянський елеватор», ТОВ «НОВІК ПОРТ СЕРВІС» (яким було залучено портового оператора ТОВ «СПІЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ»), Наказ ТОВ «РИСОІЛ УКРАЇНА» №1-аг від 09.10.2017, Правила ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на ТОВ «РІВ.А.ХОЛДІНГ»; Акт розрахунок №РХ-0000160 від 09.12.2023 з розрахунком;?Лист ТОВ «РІВ.А.ХОЛДІНГ» від 09.08.2024 №09/08-1;? Довідка ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ» від 21.12.2023 з актом розрахунком №2381 від 21.12.2023; Довідка ТОВ «СП РИСОІЛ ТЕРМІНАЛ» від 06.12.2023 з актомрозрахунком №2379 від 06.12.2023; Правила ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на ПрАТ «РОЗДІЛЬНЯНСЬКИЙ ЕЛЕВАТОР»; Розпорядження №41 від 20.11.2023 з актом №ЭЛ00-000103-1 від 25.12.2023 на очищення, сушіння зерна, насіння олійних культур і трав; Акт-розрахунку № ЭЛ00-000130 від 11.12.2023; Акт надання послуг №608 від 31.12.2023.

В наведених документах наявна вся інформація щодо зберігання/перевалки та втрат під час вказаних процесів, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Зауваження апелянта, що при винесенні рішення суд І інстанції посилався на нечинні нормативно-правові акти: Технічний регламент зернового складу, затверджений наказом Мінагрополітики України від 15.06.2004 №228; Інструкцію про ведення обліку й оформлення операції із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах, стверджений Наказом Мінагрополітики України №661 від 13.10.2008; Норми та нормативи витрат, відходів та втрат сировини та матеріалів у виробництві масложирової продукції, природних втрат сировини, матеріалів та готової продукції при зберіганні та перевезеннях, Норми природного убутку сировини і продуктів масложирової промисловості (олії, тваринних жирів, саломасу, жирних кислот) при зберіганні в металевих нових баках або попередньо зачищених і пропарених баках (додаток до постанови Держснабу СРСР від 23.08.1985 року № 92), колегія суддів вважає такими що не спростовують висновків суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного рішення, з урахуванням того, що суд першої інстанції хоча й посилався на вищезазначені нормативно-правові акти, проте вказував про їх нечинність, а висновки зроблені судом першої інстанції гуртувалися на діючих нормах права та встановлених обставинах у справі.

Отже, доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України

Повний текст постанови складено та підписано 25 лютого 2025 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова