Справа № 465/7661/24
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 465/7661/24 пров. № А/857/2121/25
пров. № А/857/3093/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

за участі секретаря судового засідання Демчик Л.Р.,

представник позивача: Моісеєнко О.М.,

представника відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Львові апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Франківського районного суду міста Львова від 23 грудня 2024 року у справі № 465/7661/24, апеляційні скарги Департаменту патрульної поліції, ОСОБА_1 на додаткове рішення Франківського районного суду міста Львова від 06 січня 2025 року у справі № 465/7661/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, поліцейського 2 взводу 3 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області рядового поліції Турчинського Романа Ростиславовича про скасування постанови,

суддя в 1-й інстанції Кузь В.Я.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також позивач) (в інтересах якого діє адвокат Моісеєнко Олена Миколаївна) звернувся до Франківського районного суду м. Львова з позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі також відповідач 1), поліцейського 2 взводу 3 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області рядового поліції Турчинського Романа Ростиславовича (далі також відповідач 2) про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3075533 від 18.09.2024.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що постановою серії ЕНА № 3075533 від 18.09.2024р., на позивача накладено стягнення за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 340 грн., згідно якої позивач 18.09.2024р. об 12 год. 03 хв. у селі Милятин на автодорозі М06 Київ - Чоп 497 км., керуючи транспортним засобом, перевищив встановлені обмеження руху більше як на 20 км/год., рухався зі швидкістю 101 км./год., швидкість вимірювалася лазерним приладом TRUCAM LTI 20.20 TC008423, чим порушив п.12.4 ПДР України. Вважає вказану постанову незаконною та такою, що винесена з порушенням вимог чинного законодавства, а відтак такою, що підлягає скасуванню.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Постанову серії ЕНА № 3075533 від 18 вересня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП скасовано, провадження у справі закрито.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції (м. Львів, вул. Перфецького, 19, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 коп.

30 грудня 2024 року від представника позивача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 23000 гривень 00 коп.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 січня 2025 року заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції (м. Львів, вул. Перфецького, 19, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 23 грудня 2024 року, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню.

Також вказує про те, висновки cуду першої інстанції є абсолютно помилковими, що свідчить про неналежне дослідження матеріалів справи та грубе порушення норм матеріального права, адже в матеріалах справи містяться докази, що свідчать про факт порушення позивачем швидкісного режиму саме в населеному пункті. Разом з тим, зазначає, що до відзиву на позовну заяву було долучено фото- та відеозапис із відповідного приладу TruCam, де чітко зафіксовано фактичну швидкість автомобіля, яким керував позивач, а саме порушення вимог швидкісного режиму у населеному пункті. Тобто, незрозуміло, на які факти посилався суд при ухваленні даного рішення, вказуючи не зовсім правдиві дані.

Вказує, що позивач керуючи транспортним засобом рухався в населеному пункті зі швидкістю 101 км/год., при дозволеній швидкості 50 км/год, що чітко зафіксовано на відповідному приладі TruCam та нагрудному відеореєстраторі поліцейського. Разом з тим, позивачеві під час розгляду справи пред`являлись для ознайомлення докази вчиненого ним правопорушення. Звертає увагу колегії суддів й на те, що позивач здійснив грубе порушення ПДР, яке, потенційно, могло б призвести до настання негативних наслідків для суспільства, а саме скоєння ДТП. Відтак, працівник поліції керуючись наявними доказами та нормами власної дискреції виніс абсолютно законну та правомірну постанову, а також відповідний протокол. Отож, жодних підстав для скасування постанови не було. Відтак, поліцейський керуючись наявними доказами та нормами власної дискреції виніс абсолютно законну та правомірну постанову, на що вчергове просимо звернути увагу колегії суддів.

Крім цього, звертає увагу, що відповідачем у справі помилково було надано до суду свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22- 01/27152, виданого ДП «Укрметртестстандарт» 26 січня 2023 року, згідно з яким лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam LTІ 20/20 ТС008423 був придатним до застосування до 26 січня 2024 року. Проте, окрім цього свідоцтва до суду було подано й інші документи, які підтверджують правомірність використання саме цього приладу TruCam, а саме: сертифікат перевірки типу № UA.TR. 001 84-20 Rev. 0 від 13 липня 2020 року, сертифікат відповідності UA.TR.001 22 054-20 виданий ДП "Укрметртестстандарт" 23.12.2020 року. Окрім того, до цієї апеляційної скарги долучаємо чинне свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/31106 від 25 червня 2024. Тобто, дане свідоцтво про повірку приладу TruCam LTІ 20/20 ТС008423 було чинним із 25.06.2024-25.06.2025, враховуючи те, що позивач вчинив адміністративне правопорушення 18.09.2024, відтак, дане свідоцтво було чинним. Окрім цього, те, що стороною відповідача-1 помилково було подано недійсне свідоцтво про повірку (при наявності чинного), не було самостійною підставою для скасування відповідної постанови, адже, як уже згадувалось вище, окрім свідоцтва про повірку до відзиву на позовну заяву, було долучено й інші чинні документи, що підтверджували правомірність використання саме зазначеного приладу TruCam. Разом з тим, використання зазначеного приладу в ручному режимі неодноразово підтверджувалось постановами судів апеляційної інстанції.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2024 року та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача подала відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що постанова серії ЕНА № 3075533 від 18 вересня 2024 року була винесена без належного доказового підгрунтя, отже підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Крім цього Департаментом патрульної поліції Національної поліції України подано апеляційну скаргу на додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 січня 2025 року, в якій скаржник вказує, що зазначена позивачем вартість наданих послуг є безпідставною з огляду на предмет спору у справі незначної складності, а саме оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення. А також, предмет спору у цій справі містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, а сам обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними. Вирішення справи на репутацію позивача ніяк не могло вплинути, а саме адміністративне стягнення мало на меті виховання особи позивача в дусі додержання законів України, а також запобіганню вчинення нових правопорушень. Також, дана справа не вирізнялась публічним інтересом до неї.

Просить скасувати додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 січня 2025 року та прийняти постанову, якою відмовити у задовленні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 січня 2025 року, в якій зазначає, що застосовуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерію адвокатських витрат, суд першої інстанції при винесенні додаткового рішення не врахував, що жодних ґрунтовних заперечень з посиланням на конкретні надані/ не надані представником позивача докази, відповідачі суду не надали. Також не надали відповідачі оцінки жодному із виконаних представником позивача робіт, вказаних в актах виконаних робіт. При цьому принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

З урахуванням викладеного, за відсутності фактичного обґрунтування відповідачів щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, вирішуючи питання розподілу судових витрат, не мав права оцінювати відповідність їх розміру критеріям, що передбачені у частині п`ятій статті 134 КАС України, та, відповідно, самостійно зменшувати розмір заявлених до відшкодування сум, що є грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Тобто, нормами матеріального права та судовою практикою врегульовано беззаперечне право учасника справи, на користь якого прийнято, стягнути з іншого учасника справи, не на користь якого прийняте судове рішення, понесені витрати на правничу допомогу адвоката (судові витрати), однак в порушення норма матеріального та процесуального права суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір судових витрат позивача.

Просить додаткове рішення Франківського районного суду м.Львова від 06 січня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову, якою заяву задовольнити повністю.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги на рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2024 року, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задоволити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджується із матеріалів справи, що 18 вересня 2024 року поліцейським 2 взводу 3 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області рядовим поліції Турчинським Романом Ростиславовичем винесено постанову серії ЕНА № 3075533 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Згідно постанови, 18.09.2024р. об 12 год. 03 хв. у селі Милятин на автодорозі М06 Київ - Чоп 497 км. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Mercedes - Benz S550 д.н.з. НОМЕР_2 , перевищив встановлені обмеження руху більше як на 20 км/год., рухався зі швидкістю 101 км./год., швидкість вимірювалася лазерним приладом TRUCAM LTI 20.20 TC008423, чим порушив п.12.4 ПДР України.

Даною постановою позивача притягнено до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено штраф в розмірі 340 (триста сорок) гривень. Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, позивач звернулась із позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність вини позивача в скоєнні адміністративного правопорушення, а тому постанову про накладення адміністративного стягнення від 18 вересня 2024 року скасував. Суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази того, що станом на 18.09.2024 лазерний вимірювач швидкості TRUCAM LTI 20.20 TC008423 відповідав вимогам до засобів вимірювальної техніки.

Враховуючи зазначені висновки суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову та зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.

До основних повноважень поліції входить регулювання дорожнього руху та здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. У випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до статті 245 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (частини перша, друга статті 7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Водночас, стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ч.1 ст.122 КУпАП передбачено відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (ПДР України).

Пунктом 2.3 Правил дорожнього руху передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний зокрема: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Розділом 12 ПДР, а саме п. 12.1 ПДР визначено, що водій під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху повинен враховувати дорожню обстановку, особливості вантажу, який перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Пунктом 13.1 ПДР України визначено, що водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Разом з тим, п.1.9 ПДР України визначає, що особи, які порушують ПДР, несуть відповідальність згідно із законодавством

Отже, водій відповідно до приписів ПДР України самостійно обирає й забезпечує безпечну дистанцію, а у разі випадку порушення правил дорожнього руху притягається до адміністративної відповідальності.

Пунктом 12.4 ПДР України встановлено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Колегією суддів оглянуто та досліджено відеозаписи з камери нагрудного реєстратора поліцейського, що знаходяться на цифровому носію інформації DVD-R та міститься у матеріалах справи. Так судом встановлено, що ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом MERCEDES-BENZ S550 номерний знак НОМЕР_2 рухався в населеному пункті зі швидкістю 101 км/год., при дозволеній швидкості 50 км/год.

Швидкість руху транспортного засобу вимірювалась лазерним вимірювачем швидкості Trucam Lti 20/20 TC008423.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, єдиною та визначальною вимогою діючого законодавства у сфері метрології та метрологічної діяльності до засобів вимірювальної техніки, які введено в експлуатацію, є необхідність здійснення їх повірки.

Відповідно до ст. 17 «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 05.06.2014 р. № 1314-VI (набрав чинності 01.01.2016 р.) законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці.

Лазерні вимірювачі швидкості TruCam дозволяється застосовувати за умови позитивних результатів їх повірки свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки підтверджено придатність чи непридатність лазерного вимірювача до застосування.

Відповідачем 1 до відзиву на позовну заяву додано свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/27152, виданого ДП «Укрметртестстандарт», зі строком дії до 26.01.2024, в той час як адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху зафіксоване лазерним вимірювачем швидкості Trucam Lti 20/20 TC008423 18 вересня 2024 року.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції зробив висновок, що в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази того, що станом на 18.09.2024р. лазерний вимірювач швидкості TRUCAM LTI 20.20 TC008423 відповідав вимогам до засобів вимірювальної техніки.

Проте, колегія суддів зазначає, що окрім цього свідоцтва відповідачем 1 до суду було подано й інші документи, які підтверджують правомірність використання саме цього приладу TruCam, а саме: сертифікат перевірки типу № UA.TR. 001 84-20 Rev. 0 від 13 липня 2020 року, сертифікат відповідності UA.TR.001 22 054-20 виданий ДП «Укрметртестстандарт» 23.12.2020 року.

Крім цього, апелянтом до апеляційної скарги долучено чинне свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/31106 від 25 червня 2024. Тобто, дане свідоцтво про повірку приладу TruCam LTІ 20/20 ТС008423 було чинним із 25.06.2024-25.06.2025, тобто на момент фіксації вчиненого позивачем правопорушення, таке було чинним.

Отже, матеріали справи підтверджують факт порушення Позивачем п. 12.4 ПДР, а тому в його діях наявний склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП. Доказів зворотного позивачем до позовної заяви не надано.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм чинного законодавства.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг на додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 січня 2025 року, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції слід задовольнити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи наступні обставини.

В підтвердження обгрунтованості заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, заявником до заяви долучені копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ХВ №000385, ордеру на надання правничої (правової) допомоги №1192026, завдання №10 від 18.09.2024р., актів виконаних робіт №61, №62, №63, №64, №65, №66 від 27.12.2024р., відповідно до яких позивачу надана правова допомога, вартість якої складає 23 000 гривень. В вартість правової допомоги включені такі послуги, як підготовка адвокатських запитів, підготовка позовної заяви про оскарження постанови, заяв по судовій справі.

Розглядаючи вимоги заяви, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Частинами першою, другою статті 134 КАС України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За правилами ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Колегія суддів звертає увагу, що при перегляді рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2024 року апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм чинного законодавства, а постанова серії ЕНА № 3075533 від 18 вересня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності згідно ч.1 ст.122 КУпАП є правомірною, відповідно апеляційний суд робить висновок про відсутність фактичних та правових підстав для стягнення розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача у справі.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до приписів частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив його скасувати та ухвалити нове рішення, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Крім цього, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при вирішенні заяви позивача про прийняття додаткового рішення щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а тому додаткове рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення слід відмовити.

Керуючись статтями ст.ст. 234, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2024 року задовольнити.

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 січня 2025 року задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 січня 2025 року залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 23 грудня 2024 року у справі № 465/7661/24 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, поліцейського 2 взводу 3 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області рядового поліції Турчинського Романа Ростиславовича про скасування постанови відмовити.

Додаткове рішення Франківського районного суду міста Львова від 06 січня 2025 року у справі № 465/7661/24 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 25.02.25