Справа № 104зп-25/160
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
27 лютого 2025 р.Справа №104зп-25/160
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Лозицька І.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 до Приватного виконавця Русецької Оксани Олександрівни про забезпечення позову до подання позовної заяви, -
27.02.2025 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла заява про забезпечення позову до подання позовної заяви заявником - ОСОБА_1 до Приватного виконавця Русецької Оксани Олександрівни, шляхом заборони приватному виконавцю виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькій Оксані Олександрівні (посвідчення 0296 від 08.02.2019 р.) вчиняти будь-які дії щодо примусової реалізації 1/2 частини транспортного засобу, HONDA CR-V, реєстраційний номер НОМЕР_1 об`єм двигуна 2354, рік випуску 2008, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , видане ТСЦ №8041 міста Києва, який належить ОСОБА_1 на підставі Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03.04.2024 за №756/4847/16 (лот № 569181) на аукціоні (електронних торгів), який призначено на 06.03.2025 року, яка обґрунтована наступним.
Перевіривши подану заяву, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Відповідно до ч.1 ст.153 КАС України, заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - до суду, до якого має бути подано позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.
Суд зазначає, що заявником заяву про забезпечення позову було подано до подання позовної заяви, у відповідності до п.1 ч.1 ст.153 КАС України.
Відповідно до ч.6 ст.7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
При цьому, вирішуючи питання чи належить в подальшому розглядати адміністративний спір за правилами адміністративного судочинства, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.
У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до ч. 3 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.
Інший порядок судового провадження встановлений Положеннями Цивільного процесуального кодексу України.
Так, згідно з ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у поряду цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Аналізуючи зазначені вище норми, суд приходить до висновку, що за загальним правилом у порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізична особа, зокрема, спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Здійснивши системний аналіз зазначеної вище по тексту заяви про забезпечення позову, суд зазначає наступне.
Зі змісту заяви ОСОБА_1 до Приватного виконавця Русецької Оксани Олександрівни про забезпечення позову до подання позовної заяви, судом встановлено, що заявник просить суд забезпечити позов шляхом заборони приватному виконавцю виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькій Оксані Олександрівні (посвідчення 0296 від 08.02.2019 р.) вчиняти будь-які дії щодо примусової реалізації 1/2 частини транспортного засобу, HONDA CR-V, реєстраційний номер НОМЕР_1 об`єм двигуна 2354, рік випуску 2008, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , видане ТСЦ №8041 міста Києва, який належить ОСОБА_1 на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03.04.2024 за №756/4847/16 (лот № 569181) на аукціоні (електронних торгів), який призначено на 06.03.2025 року,
Проаналізувавши зміст заяви між ОСОБА_1 до Приватним виконавцем Русецькою Оксаною Олександрівною, суд зазначає, що предметом спору у даній заяві є спір про право, який виник у позивача внаслідок, як зазначає останній, внаслідок активних дій щодо примусового виконання виконавчого листа №756/4847/16-ц, виданого 24.07.2024 р. Оболонським районним судом міста Києва.
Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін.
Суд, який розглянув справу, що не належить до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч.1 ст.6 Конвенції.
У п.24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що суд з «судом, встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, що регулюють його діяльність. Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» зазначив, що поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 Конвенції передбачає «усно організаційну структуру судів включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, який не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.
При цьому, суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Водночас за приписами п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до ч.1 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності державного (приватного) виконавця щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ та статус заявника як сторони у виконавчому провадженні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №229/1026/21 (провадження № 14-205цс21) вказано, що: "частиною другою статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Аналізуючи зазначені норми права у поєднанні з висловленими Великою Палатою Верховного Суду принципами визначення юрисдикції спорів, пов`язаних з виконанням виконавчих документів, слід дійти висновків, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень судів, за винятком рішень щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу здійснюється до суду, який ухвалив судове рішення".
У свою чергу, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
Аналогічний висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року (справа №127/9870/16-ц), від 30 січня 2019 року (справа №161/8267/17) та інших.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд зазначає, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Відтак, зазначений в заяві в подальшому позов буде спрямований на поновлення прав позивача у сфері майнових відносин, та є спором про право, зокрема, виконавчий лист №756/4847/16-ц, виданий 24.07.2024 р. Оболонським районним судом міста Києва.
При цьому, суд зазначає, що у відносинах, які складись між позивачем ОСОБА_1 до Приватного виконавця Русецької Оксани Олександрівни, відповідач хоч і виступає суб`єтом владних повноважень, проте, предметом спору у даній справі є поновлення прав позивача у сфері майнових відносин, а саме: права на майно: 1/2 частини транспортного засобу, HONDA CR-V, реєстраційний номер НОМЕР_1 об`єм двигуна 2354, рік випуску 2008, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , видане ТСЦ №8041 міста Києва.
З огляду на викладене, не підлягає сумніву той факт, що критеріями розмежування судової юрисдикції тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних відносин у їх сукупності.
Враховуючи поняття публічно-правового спору, наведене в ст.4 КАС України, помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори стосовно яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних, господарських та цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.
Спір, який описаний у поданій заяві між ОСОБА_1 до Приватного виконавця Русецької Оксани Олександрівни, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач вчиняючи оскаржувані дії та приймаючи відповідне рішення, не мав публічно-правових відносин саме з заявником (у сенсі визначення спору, який належить до юрисдикції адміністративного суду.
Натомість, приватноправові відносини відрізняються наявністю майновою чи немайновою особистого інтересу учасника, а спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Отже, вказаний спір не є публічно-правовим та не пов`язаний із захистом прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, а передусім є спором про право.
Таким чином, незважаючи на той факт, що судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб, заявлений в подальшому спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, та не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції і повинен буде вирішуватись в порядку цивільного судочинства.
Зазначена позиція прямо кореспондується правовій позиції Великої палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 14.03.2018 р. у справі №К/9901/5888/18 (363/2449/14-а), а також правовій позиції Великої палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.09.2018 р. №823/2042/16 (провадження №11-377апп18).
На підставі зазначеного вище та зважаючи на той факт, що в подальшому даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, та не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 до Приватного виконавця Русецької Оксани Олександрівни про забезпечення позову до подання позовної заяви
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 150-157, 170 КАС України, суд,-
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 до Приватного виконавця Русецької Оксани Олександрівни про забезпечення позову до подання позовної заяви.
Роз`яснити заявнику право на звернення з даною заявою до відповідного місцевого загального суду в порядку, передбаченому чинним цивільно-процесуальним законодавством.
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Лозицька