Справа № 640/5826/21
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2025-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5826/21 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 лютого 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Єгорової Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06.08.2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги при звільненні, надурочних виплат та середнього місячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора (попередня назва - Генеральна прокуратура України) щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 належних при звільненні сум зокрема компенсації за невикористану відпустку;

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора (попередня назва - Генеральна прокуратура України) щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні;

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора (попередня назва - Генеральна прокуратура України) щодоне оплати надурочної роботи Мельніченка Максима Ігоровича;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в сумі 49 704,13 грн;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 оплату надурочної роботи в сумі 3940,50 грн;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній місячний заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні та оплати надурочної роботи починаючи з 25 грудня 2019 року по день ухвалення рішення;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06.08.2024 позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 усіх сум, що належать йому від Офісу генерального прокурора в день звільнення в тому числі усіх днів невикористаних ним відпусток;

- визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 49 704,04 грн;

- стягнуто з Офісу Генерального прокурора (; адреса: вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 010011) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 49 704, 04 (сорок дев`ять тисяч сімсот чотири) гривні 04 коп;

- стягнуто з Офісу Генерального прокурора (; адреса: вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 010011) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) середній місячний заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі 1 293 772,10 (один мільйон двісті дев`яносто три тисячі сімсот сімдесят дві) гривні 10 коп;

- стягнуто з бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора(; адреса: вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 010011) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень;

- у задоволення іншої частини позовних вимог відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для стягнення спірних сум відсутні.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що наказом Генеральної прокуратури України від № 2114ц від 21.12.2019 на підставі ст. 9 Закону України «Про прокуратуру», пп. 2 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» ОСОБА_1 звільнено з посади начальника третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019. У даному наказі також визначено Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

Надалі, ОСОБА_1 звернувся до Офісу Генерального прокурора із заявою від 28.12.2020, в якій просив повідомити інформацію про проведення чи не проведення остаточного розрахунку з ним при звільненні, а також вказати загальну суму такого розрахунку і всі складові, що увійшли до нього.

Листом від 29.01.2021 № 21-216 вих.21 Офіс Генерального прокурора повідомив ОСОБА_1 про те, що при звільненні йому нараховано та виплачено заробітну плату по день звільнення, а також компенсацію за 19 невикористаних днів відпусток, а загалом перераховано через Державну казначейську службу України, де на обслуговуванні перебуває Офіс Генерального прокурора на картковий рахунок позивача до відповідної установи банку 76 588,42 грн.

У подальшому, після надходження уточнюючої інформації щодо залишків відпусток ОСОБА_1 нараховано компенсацію за невикористані 10 календарних днів відпусток, при цьому після відкриття асигнувань на виконання програм загального фонду державного бюджету відповідно до кошторису Офісу Генерального прокурора на 2020 рік відповідні кошти в сумі 11 773,45 грн платіжним дорученням від 15.01.2020 перераховано на картковий рахунок позивача.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що невиплата ОСОБА_1 усіх сум, що належать йому від Офісу генерального прокурора в день звільнення в тому числі усіх днів невикористаних ним відпусток суперечить вимогам ст. 116 КЗпП України та є протиправною. Суд вказав про наявність у ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, проте звернув увагу на те, що нормативно-правові акти не передбачають виплату працівникам органів прокуратури України компенсації за роботу в надурочний час.

Також, вирішуючи питання стягнення заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням принципу справедливості та співмірності, враховуючи критерії розміру простроченої заборгованості, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, дійшов висновку, що до стягнення позивачу належить 1 293 772,10 грн.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає.

Щодо невиплати усіх днів невикористаної відпустки при звільненні.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, що у день звільнення 24.12.2019 відповідачем нараховано та перераховано на картковий рахунок позивача у банківській установі грошові кошти в сумі 76 588,42 грн як усі суми, що належать позивачеві при звільненні, в тому числі і компенсацію за 19 днів невикористаної відпустки.

Проте, у подальшому, а саме 15.01.2020, відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача у банківській установі грошові кошти у виді компенсації за 10 невикористаних днів відпустки в сумі 11 773,45 грн, які були донараховані позивачу.

Враховуючи відсутність на день звільнення позивача спору щодо вказаних сум, їх невиплата у день звільнення суперечить вимогам статті 116 КЗпП та є протиправною. Тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку у цій частині позовних вимог.

Щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні.

Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VІІ) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону № 1697-VІІ встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VІІ передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VІІ прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом № 113-ІХ статтю 51 Закону № 1697-VІІ доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Статтею 40 КЗпП встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Колегія суддів зауважує, що Верховним Судом вже сформовано правову позицію щодо застосування у подібних правовідносинах статті 44 КЗпП при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури у постанові від 23.12.2020 у справі № 560/3971/19.

Розглядаючи справу № 560/3971/19 Верховний Суд зауважив, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

В той же час приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівник, є стаття 44 КЗпП.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16.

Внесені Законом № 113-IX зміни до КЗпП не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

З огляду на наведене, Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 у справі № 560/3971/19 дійшов висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми Кодексу законів про працю України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП при вирішенні спірного питання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 560/3971/19, від 27.01.2021 у справі № 380/1662/20, від 21.01.2021 у справі № 260/1890/19, від 18.02.2021 у справі № 640/23379/19, від 25.02.2021 у справі № 640/8451/20, від 17.03.2021 у справі № 420/4581/20, від 30.03.2021 у справі № 640/25354/19, від 31.03.2021 у справі № 320/2449/20, від 15.04.2021 у справі № 440/3166/20, від 27.05.2021 у справі № 380/4855/20, від 24.06.2021 у справі № 200/5390/20-а, від 22.07.2021 у справі № 300/2000/20, від 11.08.2021 у справі № 640/9375/20, від 16.09.2021 у справі № 600/690/20-а, від 30.09.2021 у справі № 160/10949/20, від 29.09.2022 у справі № 260/188/21.

Вказані висновки Верховного Суду є релевантними і до спірних правовідносин.

Як вже зазначалося, звільнено з посади підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

На день звільнення відповідачем не виплачена позивачу вихідна допомога, передбачена статтею 44 КЗпП.

За наведених обставин, позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VІІ (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постановах від 28.02.2023 по справі № 140/730/20, від 18.05.2023 у справі № 580/3739/22 та ін.

Разом з тим, особливість спірних правовідносин, що склалися у цій справі, полягає у тому, що позивачем оскаржено до суду наказ його звільнення.

Так у січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач), Шостої кадрової комісії, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Шостої кадрової комісії від 11 грудня 2019 року про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора № 2114ц від 21 грудня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та органів прокуратури;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Офісу Генерального прокурора та в органах прокуратури;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.07.2020 у справі № 640/476/20 позов задоволено;

- визнано протиправним та скасовано рішення Шостої кадрової комісії № 15 від 11 грудня 2019 року про неуспішне проходження атестації прокурором ОСОБА_1 ;

- визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора №2114ц від 21 грудня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та органів прокуратури;

- поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді начальника третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та органів прокуратури.

- стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 21.12.2019 і до моменту фактичного поновлення на роботі, у порядку та за алгоритмом визначеним Постановами Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, та № 1155 від 11.12.2019 "Про умови оплати праці прокурорів", яка набрала чинності 16.01.2020, з урахуванням пункту 3 Розділу ІІ Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-IX.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2020 скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.07.2020 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього за період вимушеного прогулу та ухвалено в цій частині нове судове рішення:

- поновлено ОСОБА_1 з 24 грудня 2019 року на посаді начальника третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Офісу Генерального прокурора та в органах прокуратури;

- стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 460 052,18 грн (чотириста шістдесят тисяч п`ятдесят дві гривні вісімнадцять копійок);

- допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 50 860,04 грн (п`ятдесят тисяч вісімсот шістдесят гривень чотири копійки) без відрахування обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

В решті постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2020 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.07.2020 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 09.11.2021 постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2020 скасовано в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; прийнято у цій частині позовних вимог нову постанову;

- поновлено ОСОБА_1 з 26 грудня 2019 року на посаді начальника третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та органів прокуратури;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 466 987,64 грн (чотириста шістдесят шість дев`ятсот вісімдесят сім гривень 64 копійок).

В іншій частині Постановою Верховного Суду від 09.11.2021 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.07.2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2020 залишено без змін.

Досліджуючи питання наявності/відсутності підстав для стягнення на користь позивача вихідної допомоги, що мала бути нарахована та виплачена при звільненні, за наявності судового рішення, яке набрало законної сили, про скасування наказу про звільнення, колегія суддів зазначає таке.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему установлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Тобто право на вихідну допомогу, у визначених законодавством випадках, виникає у працівника в день його звільнення.

У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, у тому числі і вихідної допомоги.

Верховний Суд у постанові від 29.11.2021 у справі №480/6504/20 зазначив, що та обставина, що наказ про звільнення у подальшому був скасований не може свідчити про правомірність дій прокуратури щодо невиплати позивачеві під час звільнення вихідної допомоги, право на отримання якої останній мав на момент звільнення.

Під час розгляду справ щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди повинні перевірити їх на відповідність вимогам, установленим частиною другою статті 2 КАС. Водночас правомірність оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності адміністративні суди перевіряють на момент їхнього прийняття/вчинення/невчинення суб`єктами владних повноважень. Тобто суд перевіряє правомірність оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень станом на момент виникнення спірних правовідносин (у цій справі - на момент звільнення).

З огляду на викладене суд констатує, що факт звільнення позивача з органів прокуратури є визначальним і достатнім для вирішення питання щодо виплати йому вихідної допомоги.

Ураховуючи те, що вихідну допомогу позивачу мали виплатити при звільненні (з органів прокуратури), однак цього зроблено не було (у зв`язку з чим і виник спір), то наявні підстави для стягнення цієї допомоги.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21.01.2021 у справі №260/1890/19, від 18.05.2021 у справі №360/2160/20, від 29.11.2021 у справі №480/6504/20, від 24.11.2022 у справі №280/7483/20, від 25.05.2023 у справі №540/1218/21, від 14.08.2023 у справі № 280/3715/20, від 08.02.2024 у справі № 520/4500/21.

Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до статті 117 КЗпП (у редакції, чинній на час звільнення позивача) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, середній заробіток за статтею 117 КЗпП за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19.

Отже, як вірно вказав суд першої інстанції, обов`язок з виплати середнього заробітку відповідно до статті 117 КЗпП виникає у роботодавця у разі не проведення зі звільненим працівником розрахунку у день звільнення.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ) текст статті 117 КЗпП викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Вказана редакція статті 117 КЗпП набрала законної сили з 19.07.2022.

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення були враховані вказані обставини та вказано, що обґрунтованим для обрахування є період затримки розрахунку із позивачем з 26.12.2019, тобто з наступного робочого дня після звільнення позивача по 18.07.2022 - день опублікування Закону №2352-IX.

Наведене спростовує доводи скаржника щодо відсутності у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо розрахунку розміру вихідної допомоги та заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як вже зазначалося, судом першої інстанції стягнуто на користь позивача вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 49 704, 04 грн та середній місячний заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі 1 293 772,10 грн.

Так, середній заробіток працівника, відповідно до статті 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці», визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

За змістом абзацу третього пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 4 розділу ІІІ Порядку № 100, визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо .

Як вірно вказав суд першої інстанції, з наявної у матеріалах справи довідки №18-1269зп від 21.12.2019, виданої Генеральною прокуратурою України, вбачається, що сума середньої заробітної плати позивача за два повні календарні місяці до звільнення складає 49 704,04 грн ((43 378,99 грн + 56 029,09 грн)/2).

Тому, розмір вихідної допомоги, який належить стягнути на користь позивача вірно визначений судом першої інстанції у сумі 49 704,04 грн.

Посилання скаржника на довідку від 05.09.2024 № 21-603зп як на доказ належного розміру середньоденного заробітку позивача, колегія суддів відхиляє в силу приписів частини четвертої статті 308 КАС, оскільки вказаної довідки не було надано у ході розгляду справи у суді першої інстанції. При цьому, матеріали справи містять довідку № 18-1269зп від 21.12.2019, яка і була правомірно врахована судом першої інстанції.

За правилами пункту 10 Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.

Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

З аналізу пункту 10 Порядку № 100 висновується, що вказаною правовою нормою передбачено коригування середнього заробітку при підвищенні посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і у періоді, коли за працівником зберігався середній заробіток. Це стосується усіх виплат, які розраховуються згідно з Порядком № 100.

Так, у разі підвищення тарифних ставок i посадових окладів відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими колективними договорами (угодами), як у розрахунковому періоді, так i у періоді, впродовж якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються для обчислення середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їхнього підвищення.

Коефіцієнт, на який необхідно коригувати виплати, які враховуються для обчислення середньої заробітної плати, розраховується діленням окладу (тарифної ставки), установленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.

Аналогічний підхід Верховний Суд застосував до тлумачення положень Порядку № 100 для цілей обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з-поміж інших постанов, у постановах від 21.04.2021 у справі № 640/6398/19, від 20.09.2022 у справі № 803/2375/14, від 22.02.2023 у справі 826/17709/14.

Водночас, 12.12.2020 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів від 09.12.2020 № 1213 (далі - Постанова № 1213), якою внесено зміни до Порядку № 100, зокрема, виключено його пункт 10.

За такого правового врегулювання та обставин цієї справи, вказаний пункт стосовно обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача з урахуванням коефіцієнту підвищення підлягає застосуванню у площині спірних правовідносин в обмежених часових рамках, тобто по дату 11.12.2020, а тому правові підстави для застосування коефіцієнта підвищення з 12.12.2020 відсутні.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12.02.2025 у справі № №640/1504/20.

Так, приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції врахував, що 16.01.2020 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України «Про умови оплати праці прокурорів» від 11.12.2019 № 1155, відповідно до умов якої посадовий оклад начальника відділу у складі структурного підрозділу Офісу Генерального прокурора складає 36 018 грн.

З урахуванням положень пункту 10 Порядку №100, при розрахунку середньої заробітної плати позивача з 16.01.2020 по 12.12.2020 слід застосовувати коефіцієнт підвищення у розмірі 4,029 (36018/8940).

Згідно довідки Генеральної прокуратури України № 18-1269зп від 21.12.2019, в останні 2 місяці роботи, що передували звільненню позивача, а саме у жовтні-листопаді 2019 року, ним було отримано заробітну плату у розмірі 43 378,99 грн та 56 029,09 грн, відповідно. Отже, сукупна заробітна плата позивача за останні 2 календарних місяця роботи (жовтень-листопад 2019 року) становить 99 408,08 грн (43378,99 грн. + 56029,09 грн.). Кількість відпрацьованих позивачем днів у жовтні-листопаді 2019 року становить 43 (22 та 21 робочих днів відповідно).

Таким чином, середньоденний розмір заробітної плати позивача на день звільнення складає 2 311,82 грн (99 408,08 грн / 43 робочих днів).

З урахуванням викладеного, оскільки у період з 25.12.2019 по 15.01.2020 включно мало місце 12 робочих днів, за період з 16.01.2020 по 11.12.2020 - 229 робочих днів, а з 12.12.2020 по 18.07.2022 - 401 робочий день, то результат розрахунку середнього заробітку за період з 25.12.2019 по 18.07.2022 становить 3 087 761,58грн ((12*2311,82) + (229*2311,82 *4,029) + (401*2311,82)).

Щодо розміру відшкодування, колегія суддів звертає увагу, що обмеживши з 19.07.2022 шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 КЗпП, не передбачав можливості зменшення його розміру.

Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, яка вказала, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, ураховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17.

Крім того, формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.

Водночас Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цих постановах підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

У свою чергу, у постанові від 20.06.2024 у справі № 120/10686/22 Верховний Суд зауважив, що фактично зміст частини першої статті 117 КЗпП із набранням чинності Законом № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». У зв`язку із цим, суд касаційної інстанції вказав про застосовність згаданих критерів зменшення розміру відшкодування до спірних правовідносин, які мають місце і у справі, що розглядається.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на отримання спірного відшкодування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, однак з урахуванням визначених вище Верховним Судом критеріїв зменшення розміру відшкодування.

Так, при обранні способу зменшення заробітку, судом першої інстанції вірно враховано, що при звільненні позивачу було нараховано 103 969,46 грн, що підтверджується розрахунковим листом за грудень 2019 року, в тому числі 27 788,26 грн компенсації за 19 днів невикористаної відпустки, що після відрахування податків і зборів виплачено на картковий рахунок позивача. У подальшому позивачеві додатково нараховано компенсацію за 10 невикористаних днів відпустки в сумі 14 625,40 грн, що після відрахування податків і зборів виплачено позивачеві на картковий рахунок (11 773,45 грн). Таким чином без протиправно ненарахованої та невиплаченої вихідної допомоги позивачеві всього нараховано 118 594,86 грн. Разом із цим з урахуванням вихідної допомоги у розмірі 49 704,04 грн до нарахування належало 168 298,9 грн (118 594,86 + 49 704, 04). Тому, частка протиправно ненарахованих та невиплачених позивачу коштів становить 41,9% (49 704, 04 /118 594,86 * 100).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що із урахуванням принципу справедливості та співмірності, враховуючи вказані вище критерії розміру простроченої заборгованості, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, до стягнення на користь позивача належить 1 293 772,10 грн (41,9 % від 3 087 761,58грн). Доводи скаржника не спростовують правильності наведених висновків суду.

Щодо стягнення витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За змістом статті 132 КАС судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно частини третьої статті 139 КАС при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС).

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині третій статті 134 КАС, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 КАС).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС).

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем було надано: копію договору №189 про надання правничої допомоги від 01.02.2021, відповідно до якого між Адвокатським об`єднанням «М-ПАРТНЕРС», в особі керуючого партнера Мельника Дмитра Миколайовича та Мельниченко Максимом Ігоровичем укладено договір про надання правничої допомоги; копію додатку до Договору про надання правничої допомоги №189 від 01.02.2021; копія специфікації №1; розрахунок витрат на правничу допомогу; копія квитанції від 26.02.2021 про оплату юридичних послуг згідно специфікації №1 до Договору №189 від 01.02.2021; Ордер від 01.02.20211 Серії КС №568679; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно вказаних документів позивачу було надано правничу допомогу на суму 15 000 грн.

Зважаючи на зміст та характер наданих послуг, враховуючи співмірність зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на їх виконання, колегія суддів дійшла висновку про правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення на користь позивача вказаних витрат.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відмітити, що відсутність вказівки у поданих документах щодо надання послуг саме у даній конкретній справі, не є підставою для відмови позивачу у відшкодуванні витрат, оскільки зважаючи на зміст наданих послуг у суду відсутні сумніви у тому, що послуги були надані позивачу саме у даному спорі. Тому, відповідні доводи відхиляються колегією суддів.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про в частині задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 06.08.2024 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя Н.М. Єгорова