Справа № 320/12566/24
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2025-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.,

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року у справі за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_1 до Верховного Суду України та Верховного Суду про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати наказ Верховного Суду України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 05.02.2024 №36-к;

поновити позивача на посаді головного консультанта відділу мобілізаційної роботи Верховного Суду України;

зобов`язати Верховний Суд України нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу;

зобов`язати Верховний Суд вирішити питання щодо переведення позивача до апарату Верховного Суду на рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що у попередженні про наступне звільнення не зазначено підстав, які передують звільненню. Крім того, у наказі про звільнення не зазначені фактичні законні підстави звільнення, оскільки п.1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» містить в собі декілька штатних або реорганізаційних змін, а у наказі не вказано жодну з них.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно вказав на те, що позивач не може бути переведений до Верховного Суду у зв`язку з відсутністю вакантних рівнозначних посад, оскільки у Верховному Суді України посада, яку займав позивач, не скорочена, тому підстави для звільнення відсутні.

Також апелянт наголошує, що суд першої інстанції всупереч ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» не звернув увагу та не витребував у Верховного Суду підтвердження щодо надання позивачу пропозиції для переведення на рівнозначну або на нижчу посаду у день попередження про звільнення.

На думку апелянта, суд першої інстанції не застосував норми спеціального Закону України «Про державну службу», надавши перевагу тимчасовим нормам п. 4-2 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які є дискримінаційними по відношенню до працівників апарату порівняно із суддями.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року у справі за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_1 до Верховного Суду України та Верховного Суду про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку.

Відповідачі подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просять відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд у відзиві зазначає, що у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» від 21.11.2023 № 3481-ІХ, яким внесені зміни до розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», позивачу 08.01.2024 вручено попередження про наступне звільнення та роз`яснено його права звернутися до керівника Апарату Верхового Суду з особистою заявою про переведення.

12 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до керівника Апарату Верхового Суду із заявою про переведення на рівнозначну посаду.

Станом на 12 січня 2024 року до структури Апарату Верхового Суду входив самостійний структурний підрозділ - сектор мобілізаційної роботи, однак дві штатні посади були зайняті.

19 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Верхового Суду із запитом про надання йому інформації щодо наявності вакантних посад в Апараті Верхового Суду.

24 січня 2024 року Верховний Суд надав позивачу запитувану інформацію, при цьому Суд не запропонував йому вакантні посади, оскільки вони не відповідали його освіті, професійній компетентності та характеру роботи.

Тому, у зв`язку з відсутністю в Апараті Верхового Суду вакантних рівнозначних посад та інших посад, на які позивач міг бути переведений, працюючи на посаді головного консультанта відділу мобілізаційної роботи, ОСОБА_1 спірним наказом був звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Верховний Суд України у своєму відзиві навів аналогічні доводи та міркування по суті спору.

Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиви на скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, гр. ОСОБА_1 наказом Верховного Суду України від 16.09.2014 №692-к призначений на посаду головного консультанта організаційного сектору відділу мобілізаційної роботи з кадрового резерву державних службовців апарату Верховного Суду України.

Наказом Верховного Суду України від 18.06.2015 №462-к переведений на посаду головного консультанта відділу мобілізаційної роботи Верховного Суду України.

Пунктом 2 наказу Верховного Суду України від 05.02.2024 №36-к «Про надання відпустки з подальшим звільненням ОСОБА_1 » ОСОБА_1 головного консультанта відділу мобілізаційної роботи звільнено з 18 лютого 2024 року із займаної посади у порядку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Підставою прийняття оскаржуваного наказу в частині звільнення позивача із посади головного консультанта відділу мобілізаційної роботи стало попередження про наступне звільнення від 08.01.2024.

Позивач, не погоджуючись з наказом про його звільнення, звернувся з цим позовом до суду.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив та зазначив, що оскільки станом на день прийняття оскаржуваного наказу у Голови комісії з припинення Верховного Суду України була відсутня інформація про переведення позивача до апарату Верховного Суду як від самого позивача, так і від Верховного Суду, то Верховним Судом України правомірно прийнято наказ від 05.02.2024 №36-к в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади у порядку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначені частиною першою статті 87 Закону № 889-VIII.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

За приписами частини 3 статті 87 Закону № 889-VIII, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив державну службу у Верховному Суді України на посаді головного консультанта організаційного сектору відділу мобілізаційної роботи з кадрового резерву державних службовців апарату Верховного Суду України.

Частиною 1 статті 155 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII), організаційне забезпечення роботи суду здійснює його апарат, який очолює керівник апарату.

У силу вимог частини 5 статті 155 Закону № 1402-VIII правовий статус працівників апарату суду визначається Законом України «Про державну службу» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

За приписами частини 2 стаття 125 Конституції України, суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Так, підпунктом 1 пункту 4 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) було передбачено, що протягом дванадцяти місяців з дня набрання чинності цим Законом утворюється Верховний Суд у порядку та у складі, що визначені цим Законом.

Відповідно до п. 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII передбачено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному вказаним Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

Отже, було розпочато ліквідаційну процедуру Верховного Суду України та 21.06.2018 до реєстраційної справи Верховного Суду України було внесено запис щодо початку припинення Верховного Суду України як юридичної особи, процедуру припинення якого наразі не завершено.

У подальшому, 18 лютого 2020 року Конституційним Судом України ухвалено Рішення № 2-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, яким, зокрема, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII зі змінами, зокрема, пункт 7 «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України.

Зазначеним пунктом 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до визнання його неконституційним в частині передбачалось, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів»".

Ухвалюючи таке Рішення в зазначеній частині, Конституційний Суд України вказав, що Законом № 1401 не змінено конституційних функцій Верховного Суду України та його місця у системі судоустрою України. Крім того, Законом № 1401 не скасовано та не обмежено прав і свобод людини і громадянина, на чому наголошено у висновках Конституційного Суду України від 20.01.2016 № 1-в/2016, від 30.01.2016 №2-в/2016.

Отже, системний аналіз змін до Конституції України, внесених Законом № 1401, вказує на те, що вони не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України як органу державної влади через вилучення слова «України» - власної назви держави - із словесної конструкції «Верховний Суд України».

Конституційний Суд України вважав, що Закон № 1401 не порушив принципу інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади, який після набрання чинності Законом №1401 продовжує діяти під назвою «Верховний Суд».

Тож, Конституційний Суд України визнав неконституційними положення щодо ліквідації Верховного Суду України, проте, інша частина положень пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» неконституційними не визнавались, зокрема й в частині припинення діяльності Верховного Суду України, хоча в конституційному поданні питання про таку вимогу ставилось.

Як вказав Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 06 березня 2024 року у справі №640/19589/19, від 12 червня 2023 року у справі №640/9900/19, від 12 травня 2022 року у справі № 640/19566/19, Конституційний Суд України фактично визнав, що припинення діяльності Верховного Суду України є конституційним, крім того прямо вказав, що лише судді цього Суду мають продовжувати здійснювати свої повноваження як судді Верховного Суду.

Водночас, частина доводів апеляційної скарги позивача лише свідчать про незгоду з вищевказаними висновком Верховного Суду.

Так, у резолютивній частині свого Рішення від 18.02.2020 № 2-р/2020 (пункт 5) Конституційний Суд України рекомендував Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства у відповідність із цим Рішенням.

Зазначений висновок Конституційного Суду підтримав Європейський суд з прав людини у справі «Гуменюк та інші проти України» (Заява № 11423/19).

У подальшому, Верховною Радою України прийнято Закон України від 21 листопада 2023 року № 3481-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України», який набрав чинності 27 грудня 2023 року (далі - Закон №3481-ІХ).

Вищевказаним Законом №3481-ІХ внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, у розділі XII «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено пунктами 41 і 42 такого змісту:

« 4-1. Судді Верховного Суду України, обрані на посади до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», продовжують здійснювати свої повноваження як судді Верховного Суду відповідної спеціалізації до звільнення або припинення їхніх повноважень з підстав, визначених» Конституцією України.

Голова Верховного Суду у двадцятиденний строк з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» зараховує суддів, зазначених в абзаці першому цього пункту, які станом на день набрання чинності зазначеним законом перебувають у штаті Верховного Суду України, до штату Верховного Суду - у касаційний суд тієї спеціалізації, яка відповідає спеціалізації судової палати Верховного Суду України, в якій такий суддя здійснював правосуддя.

4-2. Працівники апарату Верховного Суду України, повноваження яких не припинені, за особистою заявою переводяться на рівнозначні посади в апараті Верховного Суду, за умови наявності рівнозначних вакантних посад, у порядку, встановленому законом, без обов`язкового проведення конкурсу.

Працівники апарату Верховного Суду України, зазначені в абзаці першому цього пункту, протягом 30 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» подають особисту заяву про переведення на рівнозначну вакантну посаду в апараті Верховного Суду».

При цьому, пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону №3481-ІХ передбачено, що положення цього Закону поширюються на правовідносини, що виникли у зв`язку з перейменуванням Верховного Суду України у Верховний Суд, а також з ліквідацією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України.

Апелянт зазначає, що основним законом щодо регулювання відносин, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначенням правового статусу державного службовця є Закон України «Про державну службу», зміст положень якого не може мати меншу пріоритетність, а права державного службовця не можуть бути звужені або скасовані.

У свою чергу, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що положення Закону №3481-ІХ є пріоритетними у правовідносинах, що виникли у зв`язку з перейменуванням Верховного Суду України у Верховний Суд, зокрема, і в частині врегулювання питання переведення працівників апарату Верховного Суду України, повноваження яких не припинені.

Як зазначає апелянт, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в наказі про його звільнення не зазначені фактичні законні підстави звільнення, оскільки, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» містить в собі декілька штатних або реорганізаційних змін, жодну з яких в наказі не вказано.

Також, апелянт вказує, що на день його звільнення Верховний Суд України продовжував існування, діяльність його не була припинена, підрозділ, в якому він працював та посада, яку обіймав не скорочені і не ліквідовані.

При цьому, апелянт зазначає, що вищевказаний Закон №3481-ІХ, як і Закон України «Про судоустрій та статус суддів» не містить вимоги щодо звільнення, у випадку неподання особистої заяви.

Надаючи оцінку вказаним доводам апелянта, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що норми Закону №3481-ІХ є обмеженими у часі, оскільки, після одноразового переведення працівників апарату Верховного Суду України, повноваження яких не припинені, за особистою заявою на рівнозначні посади в апараті Верховного Суду, за умови наявності рівнозначних вакантних посад, у порядку, встановленому законом, без обов`язкового проведення конкурсу, вони не застосовуватимуться в майбутньому (включно з визначеними у них умовами).

Іншими словами, підпункт 4-2 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» вичерпає свою дію тоді, коли умовно «останнього» працівника апарату Верховного Суду України, повноваження якого не припинені, буде переведено до апарату Верховного Суду відповідно до встановлених означеним пунктом умов або цей працівник апарату Верховного Суду України буде звільнений у випадку відсутності можливості виконати такі умови.

При цьому, виходячи з положень підпункту 4-2 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», обов`язковими умовами для переведення працівника апарату Верховного Суду України, повноваження якого не припинені, є: подання ним заяви протягом 30 днів з дня набрання чинності Законом №3481-ІХ (до 25.01.2024) та наявність рівнозначних вакантних посад у Верховному Суді.

Отже, для переведення працівника апарату Верховного Суду України, повноваження якого не припинені, до апарату Верховного Суду в межах правовідносин, врегульованих Законом №3481-ІХ, необхідним є дотримання двох вказаних умов. Без дотримання хоча б однієї з цих умов, переведення працівника апарату Верховного Суду України, повноваження якого не припинені, до апарату Верховного Суду є неможливим.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі п. 4-2. Закону № 3481-ІХ, головою комісії з припинення Верховного Суду України 08.01.2024 позивача повідомлено про наступне звільнення. З попередженням про наступне звільнення позивач ознайомлений 08.01.2024, що підтверджується матеріалами справи.

Також матеріали справи свідчать, що на звернення позивача від 12.01.2024 до Верховного Суду, останній листом від 12.01.2024 №16/0/11-24 повідомив, що станом на 12.01.2024 в Апараті Верховного Суду відсутня рівнозначна/інша відповідна вакантна посада, яка може бути йому запропонована. У разі, якщо в межах дії строку попередження про наступне звільнення в Апараті Верховного Суду утвориться відповідна вакантна посада, йому буде проінформовано про це невідкладно.

Верховний Суд у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що станом на 12 січня 2024 року до структури Апарату Верховного Суду входив самостійний структурний підрозділ - сектор мобілізаційної роботи, який складався із двох штатних одиниць: завідувач сектору (підкатегорія посади - Б1; посада зайнята з 04 січня 2022 року) та головний спеціаліст (підкатегорія посади - В1; посада зайнята з 07 грудня 2021 року). Беручи до уваги підкатегорію, сім`ю посад державної служби та рівень, до яких належить посада, яку обіймав ОСОБА_1 в Апараті Верховного Суду України, станом на 12 січня 2024 року в Апараті Верховного Суду була відсутня рівнозначна/інша відповідна вакантна посада, яка могла бути запропонована позивачу.

Матеріали справи свідчать, що позивач 19.01.2024 звернувся до Верховного Суду із запитом про надання інформації, а саме: переліку наявних вакантних посад в Апараті Верховного Суду згідно штатного розпису на момент звернення.

Листом від 24.01.2024 №22/0/18-24 Верховний Суд надав позивачу перелік вакантних посад в апараті Верховного Суду станом на 19 січня 2024 року, серед яких: архіваріус - 1; головний спеціаліст - 10; головний спеціаліст (дизайнер) - 1; головний спеціаліст (редактор) - 2; завідувач господарства - 1; завідувач сектору - 2; заступник керівника департаменту - 1; заступник керівника служби - начальник відділу - 1; керівник служби - 1; консультант суду - 5; науковий консультант - 1; начальник управління - 1; помічник голови суду - 1; помічник судді - 33; провідний документознавець - 1; провідний спеціаліст - 5; радник голови Верховного Суду - 1; спеціаліст - 1.

Проте, Верховний Суд не міг запропонувати ОСОБА_1 зазначені посади, оскільки вони не відповідали його освіті, професійній компетентності та характеру роботи, яку він виконував, перебуваючи на посаді головного консультанта відділу мобілізаційної роботи Верховного Суду України.

Як зазначає Верховний Суд, що не заперечується позивачем, позивач має дві вищі освіти, за першою освітою він магістр військового управління, а друга отримана за спеціальністю - командна тактична артилерія, інженер з експлуатації гусеничної та колісної техніки. Відомостей про наявність у позивача юридичної освіти у матеріалах справи немає.

Щодо професійної компетентності, то з 2014 року ОСОБА_1 працював у Верховному Суді України у відділі мобілізаційної роботи, з 2015 року - на посаді головного консультанта.

До посадових обов`язків головного консультанта відділу мобілізаційної роботи Верховного Суду України відносилися: аналіз практики застосування законодавства і нормативних актів з питань реалізації державної політики у сфері мобілізаційної підготовки та цивільного захисту; проведення роботи з удосконалення методологічного та медичного забезпечення мобілізаційної підготовки й цивільного захисту; організація проведення заходів цивільного захисту; підготовка необхідних документів щодо забезпечення працівників суду службовою зброєю; участь в організації та проведенні занять з працівниками суду з вивчення стрілецької зброї, проведення практичних стрільб тощо.

Тобто характер роботи позивача у Верховному Суді України був обмежений лише сферою мобілізаційної підготовки.

Суд першої правильно зазначив, що відповідно до частини 3 статті 87 Закону України Про державну службу суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Відповідно до пункту 4-2 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України Про судоустрій і статус суддів працівники апарату Верховного Суду України, повноваження яких не припинені, за особистою заявою переводяться на рівнозначні посади в апараті Верховного Суду за умови наявності рівнозначних вакантних посад у порядку, встановленому законом, без обов`язкового проведення конкурсу.

Працівники апарату Верховного Суду України, зазначені в абзаці першому цього пункту, протягом 30 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України" подають особисту заяву про переведення на рівнозначну вакантну посаду в апараті Верховного Суду.

Тобто, з вказаних норм чинного законодавства випливає, що переведення на рівнозначну посаду можливе лише за наявності самої рівнозначної вакантної посади, а разі її відсутності працівник підлягає звільненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України Про державну службу.

Отже, з огляду на відсутність в Апараті Верховного Суду вакантних рівнозначних посад, на які ОСОБА_1 міг бути переведений та інших вакантних посад державної служби, які б відповідали його освіті, професійній компетентності та характеру роботи, яку він виконував, перебуваючи на посаді головного консультанта відділу мобілізаційної роботи, Верховний Суд України обґрунтовано 05 лютого 2024 року наказом № 36-к звільнив ОСОБА_1 з 18 лютого 2024 року із займаної посади у порядку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу.

Доводи апелянта про необхідність одночасно з попередженням про звільнення, на підставі пункту 1 частині першої статті 87 Закону України «Про державну службу», запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як було зазначено, пріоритетними у межах спірних відносин є саме положення пункту 4-2 розділі XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3481-ІХ, якими врегульовано умови переведення працівників апарату Верховного Суду України, повноваження яких не припинені, до апарату Верховного Суду.

Щодо доводів апелянта про те, що п. 4-2 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» має дискримінаційний характер, а тому, Верховний Суд задля виправлення цієї ситуації повинен був застосувати позитивні дії, а саме: здійснити переведення позивача як державного службовця на рівнозначну посаду, або, як виняток, на нижчу посаду державної служби без додаткових вимог, слід зазначити, що встановлена п. 4-2 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» вимога щодо необхідності подачі особисто заяви про переведення на рівнозначну вакантну посаду в апараті Верховного Суду не звужує права працівника, а лише є умовою необхідності підтвердження особою бажання здійснення такого переведення.

Посилання апелянта на те, що Головним юридичним управлінням апарату Верховної Ради було надане зауваження до проекту Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України», колегія суддів вважає безпідставним, оскільки, надання такого зауваження є складовою процесу нормотворчості, водночас, після прийняття Верховною Радою України Закону № 3481-IX, його положення є обов`язкові до застосування.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не розглядалося питання про поновлення позивача на посаді колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позовна вимога про поновлення на посаді є похідною від позовної вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу про звільнення. Враховуючи, що за наслідками судового розгляду встановлено правомірність спірного наказу Верховного Суду України, позовна вимога про поновлення на посаді задоволенню не підлягає.

Посилання апелянта на те, що Верховним Судом України не направлено позивачу відзив на позовну заяву, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у матеріалах справи наявний список відправлень, з якого вбачається направлення позивачу 19.06.2024 рекомендованим листом відзиву на позовну заяву (а.с. 68).

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна