Справа № 200/3937/24
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року справа №200/3937/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року (головуючий суддя І інстанції Давиденко Т.В.), складене у повному обсязі 11 серпня 2021 року, в справі № 200/3937/24 за позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці про:

визнання протиправним та скасування наказу Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 20.05.2024 року №249/СХ-К,

поновлення на посаді - головний державний інспектор відділу контролю з питань праці західного напрямку управління інспекційної діяльності у Донецькій області з 28.05.2024 року,

стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року відмовлено у задоволені позовних вимог.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивача звільнено незаконно, приймаючи наказ про звільнення з посади головного державного інспектора відділу контролю з питань праці західного напрямку управління інспекційної діяльності у Донецькій області, відповідач діяв з перевищенням повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавством.

Зазначає, що станом на момент створення (реєстрацію) попередження у Міжрегіонального управління були вільні посади державної служби у штатному розписі, що дає можливість запропонувати відповідні посади.

Вважає, що відповідно до вимог п.3 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» позивача не можна було звільняти на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, адже у роботодавця - Міжрегіонального управління були вільні посади державної служби у штатному розписі, що дає можливість запропонувати відповідні посади, які не були запропоновані.

Сторони в судове засідання не викликались, про розгляд справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_2 , з 05.01.2021 року по 27.05.2024 року працював у Східному міжрегіональне управління Державної служби України з питань праці на посаді - головний державний інспектор відділу контролю з питань праці західного напрямку управління інспекційної діяльності у Донецькій області, що підтверджується записами з трудової книжки серії НОМЕР_3 .

19.04.2024 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, на підставі наказу Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 18.04.2024 № 397/СХ «Про скорочення чисельності та штату працівників Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці», відповідно до частини третьої статті 87 Закону Украхни «Про державну службу», статті 49-2 Кодексу законів про працю України головний державний інспектор відділу контролю з питань праці західного напрямку управління інспекційної діяльності у Донецькій області Комар В.Л. попереджений про наступне звільнення із займаної посади 27.05.2024 року, згідно пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Наказом начальника Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 20.05.2024 року ОСОБА_1 27.05.2024 року звільнений з посади головного державного інспектора відділу контролю з питань праці західного напрямку управління інспекційної діяльності у Донецькій області, за ініціативою суб`єкта призначення, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», на підставі Попередження про наступне звільнення від 19.04.2024 № 19.

Листом Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 23.05.2024 року ОСОБА_1 повідомлений, що станом на 19.04.2024 за штатним розписом, який діє у Східному міжрегіональному управлінні Державної служби України з питань праці з 01.04.2024, кількість зайнятих посад складала 43 працівника (штатний розпис з назвою структурних підрозділів та посад станом на 19.04.2024, з підтвердженням відповідними наказами про призначення або переведення додається).

Не погоджуючись із вказаним наказом та своїм звільненням, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача є законним.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновки суду першої інстанції з наступних підстав

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 затверджене положення «Про Державну службу України з питань праці.

Відповідно до п. 2 Положення № 96 Держпраці у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (п. 7 Положення № 96).

Відповідно до Положення про Східне міжрегіональне управління Державної служби України з питань праці, затвердженого наказом Державної служби України з питань праці від 03.08.2023 № 169, Міжрегіональне управління є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.

Повноваження Міжрегіонального управління поширюються на територію Донецької та Луганської областей.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 № 1410 «Деякі питання скорочення чисельності працівників органів виконавчої влади» внесені зміни до Додатків 1 і 2 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів», відповідно до яких гранична чисельність працівників територіальних органів Державної служби України з питань праці з 3463 осіб, зменшилася до 2113 осіб.

Відповідно, прийняття такого рішення спричинило скорочення штату та чисельності працівників територіальних органів Державної служби України з питань праці.

У зв`язку з введенням в дію з 01.04.2024 року наказом Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 01.03.2024 №247/СX «Про введення в дію структури Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці» нової структури Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, затвердженої Головою Державної служби України з питань праці І. Дегнерою за погодженням Першого віце-прем`єр-міністра України Міністра економіки України Ю. Свириденко 28.02.2024 року та введенням в дію наказом Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 18.04.2024 № 394/СХ «Про введення в дію штатного розпису Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці на 2024 рік» штатного розпису Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці на 2024 рік, який діє з 01.04.2024, виданий наказ Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 18.04.2024 № 397/СХ «Про скорочення чисельності та штату працівників Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці» (далі Наказ Міжрегіонального управління №397/СХ).

Так, відповідно до наказу Міжрегіонального управління №397/СХ встановлено скоротити з 01.04.2024 чисельність працівників Міжрегіонального управління на 248 одиниць, встановивши загальну чисельність працівників Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці у кількості 99 одиниць.

Міжрегіональне управління листом від 04.03.2024 року №СХ/1/2541-24 у відповідності до статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України повідомлено первинні профспілкові організації про заплановане скорочення чисельності та штату працівників не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень.

19.04.2024 року відповідачем повідомлено Донецький обласний центр зайнятості про заплановане вивільнення працівників, відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення" шляхом подання звітності № 4-ПН «Інформація про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в затвердженої організації виробництва і праці», форма якої затверджена Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України 18 березня 2021 року № 563.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (стаття 3 Кодексу Законів про працю України).

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 Кодексу Законів про працю України).

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 889-VIII).

В силу пункту 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Приписами частини першої статті 87 Закону №889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Згідно частини 6 статті 49-2 Кодексу законів про працю України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

- не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів.

Таким чином, вивільнення державних службовців у зв`язку з скороченням чисельності, штату працівників здійснюється шляхом персонального попередження про наступне звільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів, в це й же строк надання профспілковим організаціям інформації щодо таких запланованих звільнень, при цьому, не застосовуються норми ч. 2 ст.40 Кодексу законів про працю України (звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу) та не застосовуються положення ч. 2 статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо врахування при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством.

Як вбачається з трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 , позивач перебував на посаді головного державного інспектору відділу контролю з питань праці західного напрямку управління інспекційної діяльності у Донецькій області з 05.01.2021 року по 27.05.2024 року, інший досвід роботи відсутній.

Під час проходження державної служби присвоєно черговий 8 ранг державного службовця в межах категорії «В» посад державної служби.

За результатами оцінювання службової діяльності за 2023 рік позивач отримав позитивну оцінку.

Позивач відповідно до статті 49-2 Кодексу Законів про працю України, частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» попереджений про наступне звільнення з посади не пізніше ніж за 30 календарних днів, що підтверджується Протоколом ознайомлення державного службовця від 19.04.2024 року, попередження надіслано 19.04.2024 року на електронну адресу позивача.

Чинним законодавством встановлені випадки заборони звільнення працівників у зв`язку з скороченням штату, чисельності.

На час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку (стаття 119 КЗпП України).

Статтею 184 Кодексу Законів про працю України встановлено заборону звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Згідно протоколу №1 засідання Комісії з питання скорочення штату та чисельності працівників Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 18.04.2024 року 29 працівників не підлягають звільненню з займаних посад.

Крім того, Комісією розглянуто питання щодо визначення працівників, яким буде надано попередження про наступне звільнення у зв`язку із скороченням штату та чисельності з наданням пропозицій про продовження проходження державної служби на посадах Міжрегіонального управління з урахуванням наказів Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 18.04.2024 № 394/СХ «Про введення в дію штатного розпису Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці на 2024 рік», наказу Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 18.04.2024 № 396/СХ «Про деякі питання структурних підрозділів Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці», основної інформації про посади державної служби, відповідно до проведеної повторної класифікації посад державної служби Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці та аналізу сукупності наступних критеріїв: результати оцінювання службової діяльності за 2023 рік, дата призначення в Міжрегіональне управління, стаж державної служби, ранг, освіта, та відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Враховуючи значне скорочення штату та чисельності працівників, з метою забезпечення виконання функцій покладених на відповідача, останнім приймалось рішення щодо формування професійного кадрового складу державних службовців здатного ефективно працювати, брати участь у формуванні правової демократичної держави та розбудові громадянського суспільства, адже державна служба є спеціально організованою професійною діяльністю громадян з реалізації конституційних цілей, завдань і функцій держави, яка спрямована на забезпечення результативності та ефективності державної служби функцій державної служби, спрямованих на задоволення потреб населення, забезпечення прав і свобод людини і громадянина.

Частиною 1 статті 42 Кодексу Законів про працю України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно частини 1, 2, 5 статті 44 Закону України «Про державну службу» результати службової діяльності державних службовців щороку підлягають оцінюванню для визначення якості виконання поставлених завдань, а також з метою прийняття рішення щодо преміювання, планування їхньої кар`єри. Оцінювання результатів службової діяльності проводиться на підставі показників результативності, ефективності та якості, визначених з урахуванням посадових обов`язків державного службовця.

За результатами оцінювання службової діяльності державного службовця йому виставляється негативна, позитивна або відмінна оцінка з її обґрунтуванням.

Відповідно до додатку 9 «Порядку проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2017 № 640 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 № 591) досягнутий результат виконання завдань державним службовцем визначається відповідно до показників результативності, ефективності та якості роботи.

Визначення результатів виконання завдань проводиться у жовтні - грудні за період з 1 січня поточного року або з дати визначення завдань і ключових показників до дати прийняття наказу (розпорядження) про визначення результатів виконання завдань (п. 13 Порядку № 640).

Таким чином, про продуктивність праці державного службовця свідчитимуть результати оцінювання державного службовця у 2023 році.

Поняття «кваліфікація» визначене в Міжнародній стандартній класифікації професій 2008 як «здатність працівника виконувати конкретні завдання та обов`язки в рамках конкретної роботи».

Статтею 4-1 Кодексу Законів про працю України встановлено визначення поняття кваліфікації, відповідно до якого професійна кваліфікація (повна професійна кваліфікація) - це визнана або присвоєна/підтверджена суб`єктом, уповноваженим на це законодавством, та засвідчена відповідним документом стандартизована сукупність здобутих особою компетентностей та/або результатів навчання, що дає змогу здійснювати всі трудові функції, визначені відповідним професійним стандартом.

З аналізу наведених норм чинного законодавства України вбачається, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці, для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), досвід трудової діяльності, результати оцінювання державного службовця, тощо.

Верховний Суд у Постанові від 11.07.2018 року у справі № 816/1232/17 дійшов до висновку, що для виявлення працівників, які підлягають у першу чергу залишенню на роботі при скороченні штатів, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Такий аналіз може бути проведений шляхом складання відповідної довідки у довільній формі з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 31.01.2018 року у справі № 824/3229/14-а, від 17.03.2020 року у справі № 826/510/16.

Поняття «кваліфікація» включає в себе не лише освітній рівень працівника, а й стаж роботи, здатність виконувати особливі доручення керівництва, володіння певними навиками, програмами, тощо.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовується ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконання покладених завдань та доручень тощо.

Вказана позиція узгоджується з висновками Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11.03.2020 у справі №813/1220/16.

Верховний Суд у постанові від 14.11.2018 справа №804/3325/17 дійшов до висновку, що у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці і лише за умови встановлення, що у всіх працівників є рівні умови продуктивності праці і кваліфікації, можна аналізувати, хто з них має переважне право на залишення на роботі згідно з частиною другою статті 42 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у постановах від 14.11.2018 у справі № 804/3325/17, від 27.02.2020 у справі № 620/1941/19, від 01.07.2020 у справі № 620/2711/19.

Як встановлено судами, до звільнення позивач працював на посаді головного державного інспектора відділу контролю з питань праці західного напрямку управління інспекційної діяльності у Донецькій області.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу 396/СХ у зв`язку з утворенням відділу контролю з питань праці управління інспекційної діяльності шляхом злиття відділу контролю з питань праці центрального напрямку управління інспекційної діяльності у Донецькій області (4.1), відділу контролю з питань праці південного напрямку управління інспекційної діяльності у Донецькій області (4.2), відділу контролю з питань праці північного напрямку управління інспекційної діяльності у Донецькій області (4.3), відділу контролю з питань праці західного напрямку управління інспекційної діяльності у Донецькій області (4.4), сектору з питань впровадження та реалізації програм психосоціальної підтримки управління інспекційної діяльності у Донецькій області (4.11), відділу контролю з питань праці східного напрямку управління інспекційної діяльності у Луганській області (5.1) та сектору з питань впровадження та реалізації програм психосоціальної підтримки управління інспекційної діяльності у Луганській області запропоновано подальше проходження державної служби на посадах наступним державним службовцям: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які за результатами оцінювання за 2023 рік отримали відмінну оцінку.

Крім того, ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 займали керівні посади категорії «Б» (начальників та заступників відділу), мають більший досвід перебування на державній службі, мають вищий кваліфікаційний ранг державної служби.

Посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців (частина перша статті 6 Закону України «Про державну службу»).

Тобто, відповідачем надані пропозиції на утворені нижчі, рівнозначні посади працівникам, які мали більш високу продуктивність праці.

До категорії посад «Б» віднесені керівники та заступники керівників структурних підрозділів державних органів незалежно від рівня юрисдикції таких державних органів.

Натомість, позивач займав посаду державної служби, віднесеної до категорія "В", яка є іншою посадою державної служби (нижчою), не віднесеною до категорій "А" і "Б" та має вужчий обсяг повноважень.

Визначення осіб, яким пропонуються посади, не прив`язується до порядкового номеру попереджень про наступне звільнення, адже законодавством передбачається, що державний службовець звільняється у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а не на підставі черговості пропонування.

Відтак, на момент попередження про наступне звільнення позивача, у відповідача була відсутня можливість запропонувати посади, у зв`язку з відсутністю у позивача професійної підготовки, професійних компетентностей для пропонування посад державної служби, наявністю осіб з більш високою кваліфікацією, продуктивністю праці, осіб, яких заборонено звільняти згідно чинного законодавства, що передбачає обов`язкове надання пропозицій для подальшої роботи.

Враховуючи, що на момент звільнення позивача була відсутня можливість запропонувати рівнозначні, нижчі посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей позивача, суд вважає, що позивач правомірно звільнений з посади на підставі п. 1 ч. 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої статті 87 у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади) відповідно до Наказу від 20.05.2024 року №249-СХ-К.

Крім того, суд зазначає наступне.

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 27 червня 2007 року №162/06/187-07 «Щодо штатного розпису» штатний розпис це документ, що встановлює для даного підприємства, установи, організації структуру, штати та посадові оклади працівників.

Роботодавець має право самостійно визначати, змінювати чисельність працівників і штатний розпис. Дані обставини не потребують додаткового доведення і обґрунтування від державного органу щодо доцільності скорочення чисельності або штату.

Згідно з практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі Вілліс проти Сполученого Королівства від 11 червня 2002 року, заява № 36042/97). Відмінність у ставленні також є дискримінаційною, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення у справі Ван Раалте проти Нідерландів від 21 лютого 1997 року, заява № 20060/92; рішення ЄСПЛ у справі Пічкур проти України від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. В іншому разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року №14-рп/2004).

Наявність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, також виключає дискримінацію, що випливає з визначень прямої та непрямої дискримінації, наданих у Законі України Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні.

Враховуючи, що підстави та процедура звільнення державних службовців визначені Законом, а можливість прийняття особи на роботу після її звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII (із змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX від 19.09.2019) за рішенням суб`єкта призначення, відповідно до ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на момент звільнення), є його правом, а не обов`язком, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено наявність ситуації, за якої позивач зазнає менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, а відтак доводи позивача у цій частині є необґрунтованими та не свідчать про протиправність прийнятого наказу.

Решта доводів апеляційної скарги висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 271, 272, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року в справі № 200/3937/24 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року в справі № 200/3937/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 лютого 2025 року.

Судді А. В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв

І. Д. Компанієць