Справа № 400/1580/19
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/1580/19

Головуючий І інстанції: Малих О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 26.03.2024р.) по справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

03.06.2019р. ФОП ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДПС у Миколаївській області, в якому просив суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 12.02.2019 року:

- №5 - про визначення податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 458 933,41 грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 229 466,71 грн.;

- №5 - про визначення податкового зобов`язання з військового збору в сумі 38 244,45 грн. та застосування штрафної санкції в сумі 191 22,33 грн.;

- №5 - про застосування адміністративного штрафу та санкцій в сумі 170 грн.;

- №5 - про застосування штрафної санкції з податку на доходи фізичних осіб в сумі 170 грн.;

- №5 - про збільшення суми грошового зобов`язання з податків та зборів, в тому числі податку на доходи фізичних осіб, пені, та застосування штрафної санкції в сумі 9 476,33 грн.;

- №5 - про збільшення суми грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі військового збору, пені та застосовано штрафної санкції в сумі 5 368,09 грн.;

- №5 - про застосування штрафу в сумі 195,21 грн.;

- №5 - про застосування штрафу в сумі 665,49 грн.;

- №5 - про застосування штрафу в сумі 1104,91 грн.;

- №5 - про застосування штрафної санкції за платежем податок на доходи фізичних осіб в сумі 510 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.02.2019р. №Ф-17 на суму 429 грн.;

- рішення від 12.02.2019р. № - про застосування штрафних санкцій в сумі 85,80 грн. за донарахування органом доходів і зборів, або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску;

- податкове повідомлення-рішення від 26.04.2019р. №5 про визначення податкового зобов`язання з ПДВ в сумі 15 767 грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 3941,75 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні рішення податкового органу є неправомірними, оскільки ґрунтуються на необґрунтованих та помилкових висновках перевірки та невірному тлумаченні діючого законодавства. Також, позивач у своєму позові зазначає й про те, що відповідачем було неправомірно зроблено висновок щодо завищення витрат та помилково донараховано зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість, військовий збір та штрафні санкції.

Відповідач надав свої письмові заперечення проти позову, в яких просив у задоволенні позову відмовити, оскільки при проведенні перевірки було встановлено численні порушення позивачем норм Податкового Кодексу України, а тому, відповідно, усі податкові повідомлення-рішення, податкова вимога та рішення про застосування штрафних санкцій прийняті правомірно.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.10.2019р. позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 - задоволено частково (головуючий суддя Гордієнко Т.О.). Скасовано податкові повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5, №5, №5, №5, №5, №5, №5, №5, №5, від 26.04.2019р. №5, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.02.2019р. №Ф-17, рішення від 12.02.2019р. № про застосування штрафних санкцій.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2020р. вказане рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.10.2019р. у справі №400/1580/19 залишено без змін.

Однак, в подальшому, постановою Верховного Суду від 11.05.2023р. вказані вище рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.10.2019р. та постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2020р. скасовано та направлено справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року (ухваленому в порядку письмового провадження) адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5, №5, №5, №5, №5, №5, №5, №5, №5, від 26.04.2019р. №5, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.02.2019р. №Ф-17, рішення від 12.02.2019р. № про застосування штрафних санкцій. В решті позовних вимог щодо скасування податкового повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5 відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник відповідача 25.04.2024р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального і процесуального права, та просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.03.2024р. в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове про відмову у їх задоволенні в повному обсязі.

Позивач вказане вище рішення суду 1-ї інстанції в апеляційному порядку не оскаржив.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.05.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ДПС в Одеській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

21.05.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

06.06.2024р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому позивач категорично заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом 1-ї інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ФОП ОСОБА_1 зареєстрований Первомайською РДА Миколаївської області 19.03.1993р. та з 01.01.2019р. знаходиться на податковому обліку в Южноукраїнській ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області, з 01.10.2015р. є платником ПДВ, а в період з 01.01.2017р. по 31.12.2017р. перебував на загальній системі оподаткування. Позивач здійснює свою підприємницьку діяльність за КВЕД 49.41 (основний) «вантажний автомобільний транспорт» та інші види (29.20, 01.11,01.61,45.20). Позивач використовує у своїй господарській діяльності 7 (сім) власних вантажних автомобілів марки: VOLVO, DAF, MAN та 11 (одинадцять) орендованих вантажних автомобілів.

В період листопада-грудня 2018р. ревізорами ГУ ДФС у Миколаївський області, на підставі пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.77.1,77.4 ст.77, п.82.1 ст.82 ПК України, Закону України від 08.07.2010р. №2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», наказу від 02.11.2018р. №2431, направлення від 28.11.2018р. №3661/14-29-13-95 та плану-графіка проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на 2018 рік, було проведено документальну планову виїзну перевірку платника податків ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017р. по 31.12.2017р., правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року.

26.12.2018р. за результатами вказаної перевірки було складено Акт №2974/14-29-13-05/ НОМЕР_1 (з яким позивач не погодився та одразу ж надав свої письмові заперечення), в якому зафіксовано наступні порушення позивачем вимог діючого на той час податкового законодавства, а саме:

- пп.177.2,177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України щодо заниження чистого оподатковуваного доходу за період 01.01.2017р. по 31.12.2017р., що призвело до нарахування податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 458 933,41 грн.;

- пп.138.1.2 п.168.1 ст.168, п.176.2 ст.176 ПК України, т.б. за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року встановлено 6 випадків несвоєчасного перерахування податку з доходів фізичних осіб під час виплати заробітної плати на загальну суму 12 635,11 грн.;

- пп.177.5.1 п.177.5 ст.177 ПК України, т.б. несвоєчасне перерахування податку з доходів фізичних осіб від доходу, отриманого від здійснення підприємницької діяльності за 2016 рік, термін сплати за який припадає на 2017 рік;

- п.2 ч.2 ст.6, п.2 ч.1 ст.7, ч.8 ст.9 ИНМТР 339 + Закону №2464, у зв`язку з чим, встановлено заниження єдиного внеску за 2017 рік в сумі 429 грн.;

- п.16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України щодо заниження суми військового збору від доходу, отриманого від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року, що призвело до донарахування податкових зобов`язань по військовому збору в сумі 38 244,45 грн.;

- п.16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, т.б. встановлено 17 випадків несвоєчасного перерахування сум військового збору під час виплати заробітної плати на загальну суму 3 730,46 грн.;

- п.16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, т.б. встановлено несвоєчасне перерахування сум військового збору від доходу, отриманого від здійснення підприємницької діяльності за 2016 рік, термін сплати за який припадає на 2017 рік;

- п.198.5 ст.198 ПК України, що призвело до нарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість, що підлягають сплаті в сумі 772760,00 грн., в тому числі по періодам: січень 2017 року 38374,00 грн.; лютий 2017 року 95547,00 грн.; березень 2017 року 38928,00 грн.; квітень 2017 року 68548,00 грн.; травень 2017 року 90594,00 грн.; червень 2017 року 74569,00 грн.; липень 2017 року 11095,00 грн.; серпень 2017 року 42773,00 грн.; вересень 2017 року 45836,00 грн.; жовтень 2017року 119272,00грн.; листопад 2017 року 65697,00 грн.; грудень 2017 року 81527,00 грн.; та зменшення від`ємного значення в сумі 35 512,00 грн., в тому числі по періодам: за січень 2017 року на 15616,00 грн.; за липень 2017 року на 12461,00 грн.; за серпень 2017 року на 7435,00 грн.;

- п. 63.3 ст. 63 ПК України, п. 8.1, 8.2, 8.4 розділу VIII наказу Міністерства фінансів України щодо не повідомлення фізичною особою-підприємцем контролюючого органу про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП;

- п.177.5 ст.177, пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 ПК України, згідно яких, фізичні особи-підприємці зобов`язані подати до контролюючого органу податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені для річного звітного податкового періоду, тобто «граничний» строк подання податкової декларації 09.02.2018 року, фактично декларація надана до контролюючого органу - 14.02.2018 року;

- п.51.1 ст.51, пп. «б» п. 176.2 ст. 176 ПК України та п.3.11 «Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку» (затв. наказом МФ України від 13.01.2015р. №4), щодо порядку заповнення розділу ІІ Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого на користь платників податку, сум утриманого з них податку форми №1-ДФ в частині оподаткування військовим збором, а саме: за І, ІІ та IV квартал 2017 року у розділі ІІ Оподаткування процентів, виграшів (призів) у лотерею та військовий збір у рядку «Військовий збір» загальна сума нарахованого та перерахованого до бюджету збору вказана з урахуванням сум нарахованого доходу фізичним особам-підприємцям (157-а ознака), за ІІІ квартал не врахована сума, яка була виплачена громадянам за оренду автомобілів (127-а ознака).

Далі, на підставі висновків вказаного Акту перевірки, уповноваженою особою ГУ ДФС у Миколаївській області було винесено:

- податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5, яким позивачу збільшено суму зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування на суму 458 933,41 грн. та застосовано штрафну санкцію в сумі 229 466,71 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5, яким до позивача застосовано штрафні санкції у сумі 170 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5, яким до позивача застосовано штрафні санкції у сумі 170 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, в тому числі податку на доходи фізичних осіб, пені, та застосовано штрафну санкцію в сумі 9 476,33 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі військового збору, пені та застосовано штрафну санкцію в сумі 5 368,09 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5, яким на позивача накладено штраф у сумі 195,21 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5, яким на позивача накладено штраф у сумі 665,49 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5, яким на позивача накладено штраф у сумі 1 104,91 грн.;

- податкові повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5 і №5;

- податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5, яким до позивача застосовано штрафну санкцію за платежем податок на доходи фізичних осіб у сумі 510 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.02.2019р. № Ф-17 на суму 429 грн.;

- рішення від 12.02.2019р. № про застосування штрафних санкцій в сумі 85,80 грн. за донарахування органом доходів і зборів, або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску,

Позивачем зазначені податкові повідомлення-рішення були оскаржені до ДФС України, яка своїм рішенням від 23.04.2019р. №19029/6/94-99-11-05-01-25 податкові повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5 і №5 скасувала в частині визначення ПДВ, а інші рішення залишила без змін.

26.04.2019р. ГУ ДФС у Миколаївській області було сформовано податкове повідомлення-рішення №5, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 15 767 грн. та застосовано штрафні санкції в сумі 3 941,75 грн.

Не погоджуючись з такими діями та з рішеннями податкового органу, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Повторно вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 11.05.2023р., виходив з часткової обґрунтованості позовних вимог та, відповідно, з часткової неправомірності спірних рішень відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, в цілому погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Згідно із ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

Як чітко визначено ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож, адміністративний суд, здійснюючи судовий розгляд справи, перевіряє, зокрема, оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність вищенаведеним, закріпленим процесуальним законом критеріям.

Так, п.61.1 ст.61 КАС України встановлено, що «податковий контроль» - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

А як вбачається з положень пп.62.1.3 п.62.1 ст.62 КАС України, «податковий контроль» здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Як передбачено пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України, контролюючий орган має право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім НБУ), у т.ч. після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

У відповідності до положень п.75.1 ст.75 ПК України, контролюючі мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Як слідує зі змісту п.п.14.1.36. п.14.1 ст.14 ПК України, «господарська діяльність» - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Як видно зі змісту приписів п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України, «податковий кредит» - сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Так, як вже зазначалося вище позивач - ФОП ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність за кодом основного виду економічної діяльності 49.41 «вантажний автомобільний транспорт».

Як встановлено з матеріалів справи та зі змісту спірного Акту перевірки, позивач використовує у своїй господарській діяльності 7 (сім) власних вантажних автомобілів марки: VOLVO, DAF, MAN та 11 (одинадцять) орендованих вантажних автомобілів.

Так, згідно даних додатку Ф2 до податкової декларації № про майновий стан і доходи, який був наданий позивачем до контролюючого органу 14.02.2018р., вартість придбаних ТМЦ, що реалізовані або використані у виробництві продукції складають 15 805 320,84 грн., а за наслідками перевірки 13 212 239,05 грн. Т.б. розбіжність в сумі 2 593 081,79 грн. виникла за рахунок включення до суми витрат сум на утримання (запасні частини, автомобільні шини тощо), технічне обслуговування і ремонт вантажних автомобілів.

Документальною перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненним діяльності, встановлено порушення позивачем вимог п.177.4 ст.177 ПК України щодо включення до суми витрат сум на утримання основних засобів подвійного призначення, а саме: вантажних автомобілів на загальну суму 2 593 081,79 грн.

Як передбачено нормами п.177.4.5, 177.4.6 ст.177 ПК України, не включаються до складу витрат підприємця:

- витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем;

- витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

- витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

При цьому, слід зауважити, що зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому, амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів. Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості). Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Відтак, фізичні особи-підприємці не можуть включати до складу витрат - витрати на утримання основних засобів подвійного призначення, якими є вантажні автомобілі.

Таким чином, позивач дійсно не мав та не має права включати до витрат - витрати на утримання власних вантажних автомобілів, оскільки згідно ст.177 ПК України, ці витрати не включаються до складу таких витрат.

Витрати ж на утримання вантажних транспортних засобів, які перебувають у позивача в оренді, були правомірно ним віднесено до витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходу, оскільки ці транспортні засоби не являються його власністю, а передані йому на умовах оренди для здійснення підприємницької діяльності, а тому ним не притаманна ознака «основних засобів подвійного призначення», іншого призначення, ніж використання них у підприємницької діяльності у них немає.

Так, як вбачається зі змісту позову, позивач фактично обґрунтовує правомірність заявлених позовних вимог тим, що «вантажні сідлові тягачі», які він використовував в господарській діяльності фактично відносяться до товарної позиції УКТ ЗЕД 8701, а «напівпричепи», «контейнеровози» і «причепи» - до УКТ ЗЕД 8716 та відповідно, не відносяться до товарної позиції 8703, 8704 чи 8709, які є «основними засобами подвійного призначення», а відтак вони не є вантажними автомобілями подвійного призначення.

Надаючи оцінку правомірності діям та рішенням органів владних повноважень, суди насамперед, керуються критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії).

Так, стосовно податкового повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5, судова колегія зазначає наступне.

Як слідує зі змісту спірного Акту перевірки, перевіряючими в ході перевірки було встановлено факти порушення позивачем щодо включення до суми витрат витрати на утримання основних засобів подвійного призначення, а саме вантажних автомобілів на загальну суму 2 593 081,79 грн., а саме, включення до складу витрат - витрат подвійного призначення, т.б. витрати на придбання запасних частин, акумуляторів, сервісне обслуговування та ремонт вантажних автомобілів, витрати на придбання шин та їх шиномонтаж, що, в свою чергу, відносяться до витрат подвійного призначення.

У відповідності до приписів п.177.2 ст.177 ПК України, «об`єктом оподаткування» - є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

При чому, необхідною умовою для віднесення включення сум до витрат, які пов`язані з отриманням доходів, належать саме документально підтверджені такі витрати за конкретний період, перелік який визначений розділом III ПК України.

За правилами ст.174 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат (пп.177.4.1 п.177.4 ст.174 ПКУ);

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку, які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством (пп.177.4.2 п.177.4 ст.174 ПКУ);

- суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом (пп.177.4.3 п.177.4 ст.174 ПКУ);

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (пп.177.4.4 п.177.4 ст.174 ПКУ).

Проте, слід зазначити, що згідно із пп.177.4.5 п.177.4 ст.174 ПК України, не включаються до складу витрат підприємця витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Як визначено вимогами пп.163.1.1 п.163.1 ст.163 ПК України, об`єктом оподаткування резидента - є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

А як видно зі змісту норм пп.164.1.3 п.164,1 ст.164 ПК України, загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із ст.177 цього Кодексу.

Як закріплено у п.177.2 ст.177 ПК України, об`єктом оподаткування фізичної особи - підприємця є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Отже, за правилами ПК України, підставою для віднесення до складу витрат сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (робіт, послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат.

Як вже зазначалося вище, за правилами пп.14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, господарська діяльність це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Так, як встановлено з матеріалів справи судами обох інстанцій, на підтвердження задекларованих витрат у перевіряємий період Позивач надав як до перевірки, так і до суду 1-ї інстанції, усі необхідні первинні бухгалтерські документи: накладні та видаткові накладні, рахунки та рахунки-фактури, вихідні платежі, банківські витяги та інші документи.

Дана обставина фактично не заперечується сторонами щодо їх наявності та подання до перевірки. Також, при цьому слід звернути увагу й на те, що у ревізорів теж були відсутні будь-які зауваження щодо їх складення, а усі зауваження податкового органу, в свою чергу, стосуються виключно правомірності віднесення ФОП ОСОБА_1 сум, що підтверджують вказані документи, до складу витрат.

Так, як вже вказувалося вище, у перевіряємий період, т.б. з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року, основним видом діяльності позивача була, згідно КВЕД 49.41, діяльність вантажного автомобільного транспорту (надання послуг з вантажних перевезень на території України/ надання у оренду й експлуатацію власного нерухомого майна).

Вказана діяльність є господарською, що в контексті статті 3 Господарського кодексу України, означає діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Отже, транспорт не створює нових матеріальних продуктів, а його продукція (транспортні послуги) споживається одночасно з процесом надання транспортних послуг. Відповідно, структура експлуатаційних витрат транспорту значно відрізняється від структури виробничих витрат галузей матеріального виробництва, а витрачання матеріально-технічних ресурсів прямим чином залежить від дорожніх та природнокліматичних умов.

Так, зв`язок витрат позивача із господарською діяльністю вантажного автомобільного транспорту передбачає:

- витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів (ПММ);

- витрати на ремонт і технічне обслуговування рухомого складу.

До ПММ, в свою чергу, належать: паливо (бензин, дизельне паливо, газ), масла (моторні, трансмісійні, спеціальні), консистентні мастила і спеціальні рідини (гальмівні, амортизаційні).

Далі, наступна стаття витрат позивача це витрати на ремонт і технічне обслуговування (ТО) рухомого складу.

Так, порядок проведення такого обслуговування і ремонтів безпосередньо регламентується «Положенням про технічне обслуговування й ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту» (затв. наказом Міністерства транспорту України від 30.03.1998р. №102). Норми цього Це Положення поширюються на юридичних і фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності, які здійснюють експлуатацію, технічне обслуговування й ремонт дорожніх транспортних засобів незалежно від форм власності.

При цьому, як загально відомо, вартість вузлів та агрегатів є значною, після їх поломки здебільшого проводиться ремонт чи реставрація (як господарським способом, так і спеціалізованими ремонтними підприємствами).

Як слідує зі змісту п.6 «Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок» (затв. Постановою КМУ від 07.09.1998р. №1388), транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами. Реєстрація ж транспортного засобу за СПД-фізичною особою діючим законодавством не передбачена.

За правилами ст.128 Господарського кодексу України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи. Громадянин - підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення.

А згідно із ст. 325 Цивільного кодексу України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.

Тобто, чинним законодавством передбачено право приватної власності лише тільки для юридичних осіб та фізичних осіб. Поняття ж приватної власності для громадянина-підприємця у законодавстві фактично відсутня.

Отже, реєстрація автомобілів за суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 взагалі неможлива. Однак, разом з тим, слід зазначити, що ці обставини не звільняють його від ведення належного бухгалтерського та податкового обліку.

Таким чином, на підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо помилковості доводів податкового органу про порушення позивачем вимог пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України стосовно ним включення до складу своїх валових витрат 2017 року - витрат подвійного призначення, т.б. на ремонт вантажиш автомобілів, реконструкцію, придбання шин, шино монтаж, технічне обслуговування, комплектуючі у загальній сумі 458 933,41 грн.

Так, як вбачається зі змісту пояснень представника відповідача, податковий орган виходив з того, що до складу витрат подвійного призначення відносяться витрати на запасні частини, на технічне обслуговування та ремонт вантажних автомобілів, витрати на придбання шин та їх шино монтаж, що відносяться до витрат подвійного призначення.

Однак, на думку суду, усі ці витрати фактично не належать до витрат подвійного призначення, а є безпосередніми витратами ФОП ОСОБА_1 , пов`язаними із веденням ним своєї господарської діяльності з метою отримання прибутку.

Відповідно до вимог пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України, не включаються до складу витрат підприємця - витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею.

А як визначено положеннями пп.177.4.6 п.177.4 ст.174 ПК України, не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення, земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Отже, з аналізу норм чинного законодавства (Податкового кодексу України, Закону України «Про автомобільний транспорт, Закону України «Про Митний тариф України) вбачається, що основними засобами подвійного призначення вважаються і легковий, і вантажний автомобілі, що відносяться до товарної позиції 8703, 8704 і 8709 УКТ ЗЕД.

При цьому, слід зазначити й про те, що до складу витрат ФОП також включаються, зокрема, і витрати на паливо, запчастини та інші матеріали, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат (пп.177.4.1 пп.177.4 ст.177 ПК України). Водночас, цей підпункт дозволяє включати до складу підприємницьких і витрати на ремонт та експлуатацію майна (майно це в тому числі автомобіль), що використовується в господарській діяльності.

Варто підкреслити, що ці два положення належать до «загальних» правил обліку витрат фізичної особи підприємця, що перебуває на загальній системі. А пп.177.4.5, 177.4 ст. 174 ПК України є спеціальною нормою, що виключає із загального правила витрати на утримання основних засобів подвійного призначення.

Крім того, Податковий кодекс України не дає чіткого визначення терміну «утримання», а також залишає «оціночними» поняття щодо складу експлуатаційних витрат суб`єкта господарювання.

Спірний же акт перевірки, в свою чергу, фактично виходить з обґрунтування терміну «утримання транспортного засобу», що надається у п.26 «Правил експлуатації колісних транспортних засобів» №550, а саме, утримання транспортного засобу забезпечення державної реєстрації, дотримання умов безпечності технічного та санітарного стану, проведення обов`язкового технічного контролю, своєчасного виконання технічного обслуговування і ремонту, охорони, передання транспортного засобу та його швидкозношуваних складників на утилізацію або видалення відповідно до законодавства (с.16 акту перевірки).

Таким чином, з системного аналізу даного визначення поняття «утримання транспортного засобу» вбачається, що витрати (на паливо, запасні частини, шини, акумулятори) понесені позивачем у ході господарської діяльності (підтверджені актами списання товарно-матеріальних цінностей) стосуються конкретних товарно-матеріальних цінностей (ТМЦ), та не є витратами на певні види робіт, при здійсненні комплексу операцій з технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів або їх реєстрації та охорони, утилізації або видалення.

Наприклад, щодо дотримання умов безпечності технічного та санітарного стану автомобіля, своєчасне виконання його технічного обслуговування (ТО) і ремонту, слід враховувати наступне. Автоперевізник повинен забезпечити утримання автомобіля в належному технічному та санітарному стані і забезпечити його збереження. Такий обов`язок передбачено ст.34 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Як передбачено п.1.3. розділу 1 «Положення про технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту» №102, технічне обслуговування (ТО) - комплекс операцій чи операція щодо підтримки роботоздатності або справності виробу під час використання за призначенням, зберігання та транспортування; ремонт - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності виробів та відновлення ресурсів виробів чи їх складових частин (види ремонту капітальний і поточний). Переліки робіт, які зазвичай здійснюють під час проведення ТО, наведено в пункті 3.5 «Положення №102», які включають: перевірку технічного стану; виконання робіт щодо підтримування належного зовнішнього вигляду; заправлення експлуатаційними рідинами; усунення виявлених несправностей; санітарну обробку ТЗ. Крім того, прибирально-мийні роботи виконуються за потребою, але обов`язково перед технічним обслуговуванням чи ремонтом; оброблення кузовів автомобілів спеціального призначення здійснюється відповідно до вимог та інструкцій на перевезення даного виду вантажів.

Отже, в даному випадку, витрати на утримання ТЗ, не можна ототожнювати з документально підтвердженими витратами позивача, що мали місце у ході господарської діяльності.

За правилами п.3.13 Положення №102, до поточного ремонту ТЗ належать роботи, пов`язані з одночасною заміною не більше двох базових агрегатів (крім кузова і рами).

Відтак, витрати на «роботи» - не є витратами на конкретні ТМЦ, що використовуються у процесі господарської діяльності.

Витрати ж на операції щодо придбання паливно-мастильних матеріалів, запасних частин та шин (п. 2.6 Акту перевірки) - є витратами на їх придбання, які, згідно з пп.177.4.4 п. 177.4 ст. 174 ПК України, входять до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів та є такими, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Однак, як вбачається зі змісту спірного акту перевірки, в ході даної перевірки не було досліджено та не відображено в Акті зв`язок витрат ФОП ОСОБА_1 з його фінансово-господарською діяльністю. А одне лише посилання на норму ПК України щодо витрат подвійного призначення, до яких законом віднесено придбання та утримання транспортних засобів, не є обґрунтованим. З наданих до перевірки документів фінансово-господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 видно, що наведені вище витрати фактично є витратами від господарської діяльності та напряму пов`язані з отриманими доходами від цієї діяльності.

Слід також зазначити й про те, що Актом перевірки фактично було визначено лише загальну суму витрат на утримання вантажних автомобілів, з якої суд, в свою чергу, не може чітко і точно виокремити конкретні витрати на утримання власних вантажних автомобілів та витрати на утримання орендованих вантажних автомобілів.

Окрім того, в Акті перевірки також відсутні й докази того, що придбання запасних частин та шин колісних транспортних засобів на вантажні автомобілі - є витратами на утримання транспортних засобів в розрізі п. 177.4.5. ст. 177 ПК України (перелік витрат, що не включаються до складу витрат підприємця). Витрати позивача мають пряме відношення до витрат на експлуатацію майна, яке регулюється нормами пп.177.4.4, п.177.4 ст.177 ПК України, та відносяться до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів.

Отже, за таких обставин, колегія суддів вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що податковий орган, в даному випадку, помилково інтерпретує поняття витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів та амортизаційні витрати на утримання основних засобів подвійного призначення, таких, як витрати на придбання та пов`язані з ним платежі, витрати, які регулюються законом щодо переобладнання ТЗ, постановки та зняття з обліку, охорони, проведення обов`язкового технічного контролю, який регулюється законодавством та вимагає відповідних платежів передання транспортного засобу та його швидкозношуваних складників на утилізацію або видалення відповідно до законодавства.

Отже, в зв`язку з вищенаведеними обставинами, висновок контролюючого органу про неправомірність визначення ФОП ОСОБА_1 витрат на заміну запчастин, шин, витрат на паливо, що використовується автомобілями, є помилковим, оскільки вони не належать до витрат на утримання автомобіля у розумінні вищевказаних положень чинного законодавства, а тому мають включаються до підприємницьких витрат.

Стосовно ж інших висновків податкового органу про заниження позивачем «єдиного соціального внеску», судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, як слідує зі змісту положень п.2 ч.1 ст.7 Закону України №2464, «єдиний внесок» нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини 1 статті 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). В даному випадку, позивачем нараховувався ЄСВ у розмірі 22% визначеної бази нарахування єдиного внеску.

Отже, єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Так, зі спірного акту перевірки вбачається, що позивачем нібито був занижений ЄСВ за 2017 рік - на суму 429 грн. Саме на підставі такого висновку Відповідачем і було винесено на адресу Позивача Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.02.2019р. №Ф-17, якою позивачу нарахована недоїмка у сумі 429,00 грн.

Як видно з пояснень представника відповідача, підставою для прийняття вказаної Вимоги слугували твердження контролюючого органу про заниження позивачем чистого доходу за 2017 рік. Враховуючи спростування судом правомірності збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу позивача за 2017 рік, неправомірним є також і донарахування позивачеві вказаної суми недоїмки, що, в свою чергу, є підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваної вимоги про сплату даної недоїмки.

Далі, як встановлено з матеріалів справи, податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р., яким позивачу було нараховано податкове зобов`язання з ПДВ в сумі 15 767 грн. та застосовано штрафні санкції в сумі 3 941,75 грн., було ДФС скасовано частково за результатами адміністративного оскарження. У зв`язку з зазначеним контролюючим органом було прийнято нове податкове повідомлення-рішення №5, яким нараховані, в зв`язку з неправомірним включенням платником податків до податкового кредиту, суми на придбання засобів захисту рослин.

Так, як встановлено судами обох інстанцій та вже зазначалося вище, ФОП ОСОБА_1 , наряду зі своєю основною діяльністю, ще також здійснює й підприємницьку діяльність за кодом КВЕД 01.12 - допоміжна діяльність у рослинництві та 01.11 вирощування зернових культур, бобових культур і насіння олійних культур.

Так, як вбачається з матеріалів перевірки, позивачем до своїх податкових декларацій за серпень та грудень 2017 року було включено до податкового кредиту суми на придбання засобів захисту рослин, а саме: за серпень 2017 року - в сумі 9300 грн. за придбання засобів захисту рослин в кількості 6 т у ФОП ОСОБА_2 , що підтверджується наявною у справі податковою накладною №39 від 22.08.2017 року, яка зареєстрована в ЄРПН 29.08.2017 року, випискою з рахунку та банківським платіжним дорученням. Також, за даними податкової декларації за грудень 2017 року була включена сума 6466,67 грн. - за придбання засобів захисту рослин в кількості 4 т у ФОП ОСОБА_2 , що підтверджується податкової накладною №22 від 19.12.2017 року, зареєстрованою в ЄРПН, випискою з рахунку, та платіжним дорученням.

Так, як вбачається зі змісту Акту перевірки, контролюючий орган, в обгрунтування своєї позиції посилається на норми пп. «а» п.198.1 ст.198 ПК України, а саме на те, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого), у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними (п.198.6 ст.198 ПКУ).

Як загально відомо, «Акт перевірки» - це документ, в якому зафіксовані факти перевірки, що стосуються доказів. Оцінка акту перевірки, у тому числі й оцінка доказів, викладених у ньому а також висновків перевірки, досліджується судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акту.

Проте, в дослідженому судами обох інстанцій акті перевірки конкретно не зазначено в чому ж саме полягає порушення позивача при формуванні податкового кредиту по взаємовідносинах з ФОП ОСОБА_2 з придбання засобів захисту рослин. При цьому, варто також звернути увагу й на те, що представник відповідача в ході розгляду справи в судах 3-х інстанцій так і не надав ніяких заслуговуючих на увагу пояснень стосовно суті цього порушення, нібито допущеного позивачем.

Таким чином, на підставі викладеного, судова колегія, уважно дослідивши надані сторонами докази, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що спірне податкове повідомлення-рішення від 26.04.2019р. №5 про визначення податкового зобов`язання з ПДВ в сумі 15 767 грн. та застосування штрафної санкції в сумі 3 941,75 грн. підлягає скасуванню, як протиправне, оскільки, як вже вказувалося вище, позивачем було правомірно сформовано податковий кредит на підставі належним чином зареєстрованих в ЄРПН податкових накладних та товар, який придбавався використовувався позивачем в своїй господарській діяльності.

Далі, за даними перевірки ФОП ОСОБА_1 не включив до суми чистого оподатковуваного доходу за 2017 суму 2 549 630,09 грн., а тому в результаті порушень, відображених в п.2 Акту перевірки (податок на доходи фізичних осіб) він порушив вимоги п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, та занизив військовий збір, що підлягає сплаті до бюджету за період з 01.012017 року по 31.12.2017 року - на загальну суму 38 244,45 грн. (2549630 х 1,5% = 38244,45).

Оскільки податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5 про визначення податкового зобов`язання з військового збору в сумі 38 244,45 грн. та застосування штрафної санкції в сумі 19 122,33 грн. фактично є «похідним» від попереднього податкового повідомлення-рішення, яким позивачу було донараховано грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, то, відповідно, його теж належить скасувати, як неправомірне.

Далі, стосовно наступного податкового повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5, судова колегія зазначає, що відповідно до вимог п. 63.3 ст.63 ПК України, платник податків зобов`язаний стати на облік у відповідних контролюючих органах за основним та неосновним місцем обліку, повідомляти про всі об`єкти, пов`язані з оподаткуванням контролюючі органи за основним місцем обліку згідно з порядком обліку платників податку.

Перевіркою дотримання вимог п. 8.1, 8.2, 8.4 розділу VІІІ наказу Міністерства фінансів України від 09.11.2011р. №1588 «Про затвердження Порядку обліку платників податку і зборів» (зі змінами та доповненнями), щодо зобов`язання платника податків повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючий орган за основним місцем обліку у порядку, встановленому цим розділом.

Повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які проводиться діяльність, за формою №20-ОПП подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків.

Як встановлено з матеріалів перевірки, ФОП ОСОБА_1 не надано повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які проводиться діяльність, за формою № 20-ОПП до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків

Саме за наслідками цього порушення відповідачем і було прийнято податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5 про застосування до позивача адміністративного штрафу в сумі 170 грн.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та вже зазначалося вище, позивач зареєстрований Первомайською районною державною адміністрацією Миколаївської області 19.03.1993р., в той же день його було взято і на облік в контролюючому органі, т.б. 19.03.1993р. за №1091, тобто значно раніше, ніж було прийнято наказ Міністерства фінансів України від 09.12.2011р. №1588 та ПК України.

Відповідно до вимог ч.3 ст.63 ПК України, заява про взяття на облік платника податків за неосновним місцем обліку подається у відповідний контролюючий орган протягом 10 робочих днів після створення відокремленого підрозділу, реєстрації рухомого чи нерухомого майна чи відкриття об`єкта чи підрозділу, через які провадиться діяльність або які підлягають оподаткуванню.

Разом з тим, ні у спірному Акті перевірки, ні в ході судового розгляду справи в судах 2-х інстанцій, представником відповідача так і не було зазначено, які ж саме об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, було придбано платником у перевіряємий період з 01.01.2017р. по 31.12.2017р., що могло бути підставою для подання позивачем повідомлення за формою № 20-ОПП.

Відтак, за таких обставин, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції і в даному випадку дійшов вірного висновку про те, що це податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5 підлягає скасуванню, як необґрунтоване.

Крім того, спірною перевіркою дотримання встановленого порядку подання до контролюючих органів податкової декларації, зокрема, встановлено, що Декларація про майновий стан і доходи за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року була подана позивачем до Первомайського відділення Южноукраїнської ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області з порушенням терміну, передбаченого пп.49.18.5 п.49.18 ст.49 ПК України, а саме: термін подання - 09.02.2018 року, а фактично подана - 14.02.2018 року.

Як встановлено з матеріалів справи, в судовому засіданні суду 1-ї інстанції представник позивача погодилась з тим, що позивачем дійсно була подана така декларація з незначним пропуском передбаченого ПК України строку, однак, на її переконання, відповідач, в даному випадку, не мав права застосовувати до позивача штрафну санкцію за наслідками «документальної» перевірки, оскільки предметом цієї перевірки була своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплата усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а своєчасність подання податкових декларацій є предметом виключно «камеральної» перевірки.

Проте, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, не може погодитися з такою позицією представника позивача, та з цього приводу зазначає наступне.

Так, як передбачено п.75.1.1 ст.75 ПК України, камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.

Крім того, предметом камеральної перевірки також може бути й своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.

А як вбачається зі змісту норм п.75.1.2 ст.75 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Системний аналіз цих норм ПК України дає дійти висновку, що крім перевірки даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, предметом камеральної перевірки також може бути й перевірка своєчасності подання податкових декларацій (розрахунків). А предметом документальної перевірки може бути також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Отже, враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції, і також вважає, що відповідач, в даному випадку, мав права приймати це спірне рішення за наслідками цієї документальної перевірки.

Таким чином, за таких обставин, слід дійти висновку, що контролюючий орган правомірно прийняв податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5 про застосування до позивача штрафної санкції з податку на доходи фізичних осіб в сумі 170 грн.

Що ж стосується іншого податкового повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5, яким до позивача було застосовано штраф у сумі 1 104,91 грн., то судова колегія з цього приводу зазначає наступне.

Так, як вбачається зі змісту акту перевірки, перевіркою встановлених строків перерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року було встановлено 6 випадків не своєчасного перерахування позивачем податку на доходи фізичних осіб під час виплати заробітної плати та орендної плати, чим порушено вимоги пп.168.1.2 п.168.1 ст.168, п.176.2 ст.176 ПК України.

Як свідчать матеріали перевірки, станом на 01.01.2017 року сума не сплаченого позивачем податку на доходи фізичних осіб складає 3 285,70 грн., а за період перевірки сума нарахованого податку складає 123 578,31 грн. Перераховано до бюджету 120 896,88грн.

Як видно з матеріалів справи, станом на 31.12.2017 року існувала поточна заборгованість по податку на доходи фізичних осіб в сумі 5 967,13 грн., тобто за грудень 2017 року.

Як визначено приписами пп.168.1.2 ст.168 ПК України, податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

А згідно з нормами п.176.2 ст.176 ПК України, особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані: своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Не нарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25% суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Дії, передбачені абзацом 1 цього пункту, вчинені протягом 1095 днів втретє та більше, тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75% суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету (п. 127.1 ст. 127 ПК України).

Відтак, актом перевірки встановлено 6 випадків, що при виплаті заробітної плати та орендної плати не сплачувався податок з доходів фізичних осіб.

Однак, разом з тим, ні з Акту перевірки, ні з розрахунку до цього податкового повідомлення рішення, неможливо встановити, за який же саме період виплачувалась заплата та орендна плата, з якої не був сплачений податок на доходи фізичних осіб, та якими саме документами це підтверджується, чому одразу застосовувалась штрафна санкція в розмірі 75%, а не 25%, яка застосовується вперше. Крім того, будь-яких доказів того, що позивач допустив це порушення втретє відповідач також судам 2-х інстанцій не надав, а сам Акт перевірки ніяких посилань на допущення позивачем таких порушень раніше (двічі) теж не містить.

Отже, за таких обставин, на думку суду 2-ї інстанції, відповідач, всупереч положенням ст.77 КАС України, не довів суду, що дане спірне податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5 про збільшення суми грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі податку на доходи фізичних осіб, пені, та застосування штрафної санкції в сумі 9 476,33 грн. було прийнято протиправно, а тому, відповідно його також належить скасувати.

Далі, як встановлено по справі, даною документальною перевіркою за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року, окрім іншого, було встановлено 17 випадків не своєчасного перерахування військового збору із сум заробітної плати найманих працівників.

Так, відповідно до пп.1.4 р.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, перерахування в/збору до бюджету здійснюється у порядку, встановленому ст.168 ПК України.

Як вбачається зі змісту спірного Акту перевірки та вже було зазначено вище, перевіряючими було встановлено 17 випадків несвоєчасного перерахування позивачем сум військового збору під час виплати заробітної плати на загальну суму 3 730,46 грн. та встановлено несвоєчасне перерахування сум військового збору від доходу, отриманого від здійснення підприємницької діяльності за 2016 рік, термін сплати за які припадає на 2017 рік.

Саме за наслідками цих порушень відповідачем і було прийнято:

- податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі військового збору, пені та застосовано штрафної санкції в сумі 5 368,09 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5, яким застосовано штраф у сумі 195,21 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5, яким застосовано штраф у сумі 665,49 грн.

Так, як видно з розрахунку до податкового повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5, в ньому зазначено про 31 випадок несвоєчасного перерахування та вказана сума у розрахунку та податковому повідомленні-рішенні 5 368 грн., а не 3 730,46 грн., як зазначено у висновках Акта перевірки.

Крім того, розбіжності, які зазначені в акті перевірки та розрахунку до податкового повідомлення рішення у сумі штрафу та кількості порушень 17 або 31 не дають суду достатніх підстав вважати спірне рішення правомірним і обгрунтованим, а тому його теж належить скасувати, що цілком вірно і було зроблено судом 1-ї інстанції.

Як вбачається з розрахунку до податкового повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5 про застосування до позивача штрафу в сумі 195,21 грн. за несвоєчасну сплату суми податкового зобов`язання з військового збору, даний штраф накладено відповідно до норм п.126.1 ст. 126 ПК України в сумі 10% від суми погашеного боргу.

У розрахунку ж до податкового повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5 про застосування штрафу в сумі 665,49 грн. за несвоєчасну сплату суми податкового зобов`язання з військового збору, штраф було накладено також відповідно до п.126.1 ст.126 ПК України, але в сумі 20% від суми погашеного боргу.

Таким чином, як свідчать матеріали справи, відповідач не довів суду, що позивачем несвоєчасно перераховувався військовий збір, оскільки ст.168 ПК України чітко визначено, що податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом та банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Відтак, зі змісту вказаної статті слідує, що банки не прийняли би у позивача платіжні документи без розрахункового документа на перерахування податку до бюджету.

Таким чином, враховуючи вище викладені обставини, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що позов і в цій частині підлягає задоволенню.

Далі, як вбачається зі змісту пояснень представника відповідача, перевіряючими в ході даної перевірки нібито було встановлено порушення позивачем вимог пп.175.5.1 п.177.5 ст.175 ПК України, т.б. факт несвоєчасного перерахування податку з доходів фізичних осіб від доходу, отриманого від здійснення підприємницької діяльності за 2016, термін сплати за який припадає на 2017 рік.

Разом з тим, у спірному Акті перевірки про це порушення нічого конкретного контролюючим органом не зазначено, а у відзиві на позов відповідач пояснює, що згідно даним, що містяться в інформаційних базах даних «ІС «Податковий блок», а саме інтегрованої картки платника податку по платежу податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року узгоджена сума податкового зобов`язання за 2016 рік (строк сплати якого припадає на 2017) по граничному строку сплати 19.02.2017 року - складає 31 050,91 грн. Станом на 31.12.2016 року існувала передплата в сумі 20 010 грн.

Таким чином, станом на 19.02.2017 року виникла заборгованість у сумі 11 040,91 грн., але вже 06.03.2017 року платником сплачено до бюджету 140,40 грн. та 15731,00 грн. відповідно.

Так, у податковому повідомленні-рішенні від 12.02.2019р. №5 про застосування штрафу в сумі 11040,91 грн., зазначено, що в Акті перевірки ревізорами було встановлено порушення позивачем вимог п.57.1 ст.57, пп.177.5.3 п.177.5 ст.177 ПК України та на підставі ст. 126 ПК України за затримку на 15 календарних днів сплати податкового боргу зобов`язано останнього сплатити штраф в сумі 11 040,91 грн.

Проте, як видно з матеріалів справи, позивач надав до суду 1-ї інстанції податкову декларацію про свій майновий стан та доходи за 2016 рік від 31.01.2017 року, в якій, у додатку Ф2 до декларації у рідку1.1, визначив суму податку на доходи фізичних осіб, що підлягають сплаті до бюджету самостійно платником податку за результатами звітного року 31 050,91 грн. У рядку ж 1.2 цієї декларації позивач зазначив, що загальна суму авансових платежів з податку на доходи фізичних осіб складає 87 652,23 грн., а тому сума надмірно сплаченого податку, що підлягає в рахунок майбутніх платежів складає 56,601 грн. (рядок 1.4) та залишок суми податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету з урахуванням фактично сплачених авансових платежів протягом звітного року складає 0.

Як свідчать матеріали справи, 06.03.2017 року позивач надав до податкового органу уточнену податкову декларацію про майновий стан і доходи, в який у додатку Ф2 визначив суму податку на доходи фізичних осіб в сумі 11 050,78 грн. та у рядку 27 декларації суму штрафу, яка нараховується платником самостійно у зв`язку з виправленням помилки в сумі 140,40 грн.

Як передбачено нормами п.126.1 ст.126 ПК України, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, у розмірі 10% погашеної суми податкового боргу.

Як вже вказувалося вище, позивач 06.03.2017 року подав уточнену декларацію, якою визначив грошове зобов`язання в сумі 11 050,78 грн., та у той же день сплатив штраф в сумі 140,40 грн. та ПДФО за 2016 рік в сумі 15 731 грн., що підтверджується наявною у справі банківською випискою.

Слід зазначити, що застосування штрафу, в даному випадку, було б можливо, якщо б позивач у декларації за 2016 рік, яку подав 31.01.2017р. визначив суму грошового зобов`язання, але сплатив її тільки 06.03.2019р., тоді б дійсно мало місце правопорушення, за яке передбачена відповідальність за ст.126 ПК України.

Але грошове зобов`язання, яке позивач визначив в уточненій декларації фактично стало «узгодженим» 06.03.2017р., та у цей же день добровільно сплатив суму грошового зобов`язання та штраф, який самостійно визначив в декларації, а тому, відповідно, на переконання суду, позивач не порушував порядок сплати податків, в зв`язку із чим, спірне податкове повідомленні-рішенні від 12.02.2019р. №5 про застосування штрафу в сумі 1104,91 грн. теж підлягає скасуванню, як неправомірне і необгрунтоване.

Далі, як слідує зі змісту спірного Акту перевірки, контролюючий орган зазначив, що позивач нібито допустив порушення вимог п.51.1 ст.51, пп. «б» п.176.2 ст.176 ПК України та п.3.11 «Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку» (затв. наказом МФ від 13.01.2015р. №4) щодо порядку заповнення Розділу ІІ Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого на користь платників податку, сум утриманого з них податку форми № 1-ДФ в частині оподаткування військовим збором, а саме: за І, ІІ, та ІV квартал 2017 року у розділі ІІ Оподаткування процентів, виграшів у лотерею та військовий збір у рядку Військовий збір загальна сума нарахованого та перерахованого до бюджету збору вказана з урахуванням сум нарахованого доходу фізичним особам-підприємцям (157а ознака), за ІІІ квартал не врахована сума, яка була виплачена громадянам за оренду автомобілів (127-а ознака).

Як вже вказувалося вище, саме за наслідками цього порушення відповідачем і було прийнято податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5 про застосування до позивача штрафної санкції за платежем «податок на доходи фізичних осіб» в сумі 510 грн.

При цьому, у своєму відзиві на позов представник відповідача зазначив лише тільки про те, що позивач не надав до перевірки жодного документа, які би спростував висновки Акту перевірки, на підставі яких було прийнято вказане вище податкове повідомлення-рішення.

Проте, як загально відомо, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається виключно на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

До того ж, в самому Акті перевірки теж конкретно не зазначено, в чому ж саме полягає це порушення, нібито допущене позивачем.

Таким чином, враховуючи викладене, судова колегія, оцінивши надані сторонами докази, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідач, в даному випадку, не довів, що дане податкове повідомлення-рішення від 12.02.2019р. №5 є правомірним та прийнято у відповідності до законодавства, в зв`язку із чим, його теж необхідно скасувати.

Отже, за таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку про те, що позовні вимоги дійсно підлягають частковому задоволенню.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції суттєвих порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, в цілому вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки.

Наведені ж в апеляційній скарзі відповідача доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права, в зв`язку із чим, суд 2-ї інстанції не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в цій апеляційній скарзі.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів також керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу відповідача - без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.195,308,311,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 25.02.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко