Справа № 460/3933/24
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2025-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 460/3933/24 пров. № А/857/24854/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я., Мікули О.І.,

розглянувши в електронній формі в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2024 року у справі № 460/3933/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Нор У.М. в м. Рівне 03.09.2024 в порядку письмового провадження), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 у нерозгляді рапорта капітана ОСОБА_1 від 22.01.2024 року зареєстрованого за вхідним № 1333 від 22.01.2024 року про звільнення з військової служби за сімейними обставинами;

- зобов`язати відповідача у відповідності до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі Закон № 2232-XII) звільнити з військової служби капітана ОСОБА_1 з посади заступника командира роти матеріального забезпечення з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 (далі ВЧ НОМЕР_2 ), у зв`язку із необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за матір`ю ОСОБА_2 на підставі висновку лікарсько-консультативної комісії від 12 грудня 2023 року № 2826.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що набув право на звільнення зі служби, оскільки у зв`язку з постановою ЛКК його матір потребує стороннього догляду. З огляду на наявні сімейні обставини позивачем подано рапорт про звільнення зі служби з відповідними доказами, однак вони не були задоволені.

Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_2 .

22.01.2024 позивачем було подано на ім`я командира ВЧ НОМЕР_2 (в якій він проходить службу) рапорт з проханням про клопотання перед вищим командуванням про звільнення з військової служби в порядку, визначеному підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, а саме: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду

На підтвердження права на звільнення, ОСОБА_1 до рапорту було додано:

- нотаріально завірена копія паспорта громадянина України НОМЕР_3 ;

- нотаріально завірена копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера НОМЕР_4 ;

- нотаріально завірена копія свідоцтво про народження серія НОМЕР_5 ;

- Довідка-висновок із постанови ЛКК № 2826 від 12.12.2023;

- Лікарсько-консультативне заключення № 466 від 13.12.2023;

- Довідка про склад сім`ї № 17-04-02/05 від 02.01.2024;

- нотаріальна заява про потребу в постійному сторонньому догляді № 2 від 09.01.2024;

- Акт обстеження матеріально-побутових умов № 17-05-06/02 від 02.01.2024;

- Акт обстеження сімейного стану військовослужбовця від 16.01.2024;

- нотаріально завірена копія свідоцтва про смерть батька серії НОМЕР_6 ;

- нотаріально завірена копія довідки ВЛК №10604 від 30.10.2023;

- нотаріально завірена копія паспорта громадянина України НОМЕР_7 ;

- нотаріально завірена копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера НОМЕР_8 .

Листом від 22.02.2024 № 501/3/437 начальник управління персоналом штабу ВЧ НОМЕР_1 надіслав на адресу командира ВЧ НОМЕР_2 службові матеріали до звільнення капітана ОСОБА_1 для доопрацювання. Із зазначенням що медичний висновок ЛКК № 2826 від 12.12.2023 не є належним підтверджуючим документом для звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

Листом від 29.03.2024 № 2114 командир ВЧ НОМЕР_2 повідомив позивача, що долучені документи до рапорту було скеровано до вищого - штабу ВЧ НОМЕР_1 для прийняття рішення по суті. Однак 05.03.2024 супровідним листом ВЧ НОМЕР_1 , за змістом якого службові матеріали було повернуто командиру ВЧ НОМЕР_2 на доопрацювання. Командир ВЧ НОМЕР_2 зазначив, що процедура доопрацювання не може бути реалізована оскільки службові матеріали були опрацьовані у повному обсязі та оформлені з дотриманням вимог відтак Ваш рапорт залишено без задоволення.

Не погодившись з вищенаведеним листом, позивач звернувся до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рапорт позивача був належним чином в межах компетенції відповідача вирішений, а подана позивачем разом з рапортом про звільнення висновок лікарсько-консультативної комісії № 2826 від 12.12.2023, видана КНП «Корецький центр первинної медико-санітарної допомоги» Корецької міської ради, не є належним підтверджуючим документом для звільнення зі служби в Збройних Силах України за абзацом третім підпункту 3 «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022,від 18 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 року № 573/2022, від 7 листопада 2022 року № 757/2022, від 6 лютого 2023 року № 58/2023, від 1 травня 2023 року № 254/2023, від 26 липня 2023 року № 451/2023, від 6 листопада 2023 року № 734/2023, від 5 лютого 2024 року № 49/2024, від 6 травня 2024 року № 271/2024 строк дії режиму воєнного стану продовжувався.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон № 2232-ХІІ (тут і далі - в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-ХІІ, у частині четвертій якої наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Так, відповідно до абзацу третього підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 р. № 413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» (далі Постанова № 413) передбачено, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до висновку лікарсько-консультативної комісії КНП «Корецький центр первинної медико-санітарної допомоги» Корецької міської ради від 12.12.2023 № 2826 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заключення кіста байкера зліва, потребує в постійному сторонньому догляді.

Рапорт позивача про звільнення було скеровано до командира військової частини НОМЕР_2 .

Разом з тим, відповідно до частини сьомої статті 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення № 1153, в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

З наведеного слідує, що рапорт був поданий відповідно до чинного законодавств з відміткою про власне клопотання з відповідного питання.

Суд зазначає, що згідно з пунктом 225 Положення № 1153 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Згідно з положеннями пункту 14.10 Розділу ХІV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009 № 170 (далі Інструкція, в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

З системного аналізу вказаних норм права суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наслідком подання та розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.

Водночас, позивач просить суд зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення зі служби на підставі поданих 23.08.2023 документів та рапорту про звільнення.

Дослідивши Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317 (далі Положення № 1317), яке визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість вимог позивача.

Так, підпунктом 1 пункту 11 Положення 1317 визначено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

В свою чергу, відповідно до пункту 4 розділу IV Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом МОУ від 09.04.2008 № 189, лікарсько-консультативна комісія видає висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) - до досягнення дитиною 16-річного віку.

З проведеного аналізу наведених нормативних актів в контексті розподілення повноважень між ЛКК та МСЕК, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що необхідність постійного стороннього догляду за хворою матір`ю має підтверджуватися відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. В той же час, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною (до досягнення дитиною 18-річного віку) підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії.

За таких обставин, норми Закону № 2232-XII та Постанови № 413 не містять конфлікту щодо їх змісту, оскільки положення Постанови конкретизують суб`єкт, який видає медичний висновок у залежності від віку особи, яка потребує стороннього догляду.

В даному випадку, для підтвердження необхідності стороннього догляду за матір`ю ОСОБА_2 , позивач мав надати висновок медико-соціальної експертної комісії.

Так, матеріалами справи встановлено, що позивачем до рапорту від 22.01.2024 було долучено довідку висновок із постанови ЛКК від 12.12.2023 № 2826.

Водночас, подана позивачем разом з рапортом про звільнення висновок лікарсько-консультативної комісії від 12.12.2023 № 2826, видана КНП «Корецький центр первинної медико-санітарної допомоги» Корецької міської ради, не є належним підтверджуючим документом для звільнення зі служби в Збройних Силах України за абзацом третім підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII, про що у спірному рішенні вірно зазначив суд першої інстанції.

Отже вірним є висновок суду першої інстанції про те, що на час розгляду даної справи в суді та за наявних у матеріалах справи доказів відсутні підстави для визнання за позивачем права на звільнення зі служби в Збройних Силах України через необхідність постійного стороннього догляду за хворою матір`ю.

Належне вирішення рапорту позивача, а саме письмове роз`яснення підстав відмови у його задоволенні, підтверджене матеріалами справи, а тому апеляційний суд відкидає як безпідставні доводи апелянта про неналежний розгляд його рапорту про звільнення.

Апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції про те, що в розумінні КАС України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, передумовою для можливості задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав, тобто вчинення таким суб`єктом протиправних дій, бездіяльності чи прийняття протиправного рішення (основна вимога), які, у даному випадку, відсутні.

При цьому суд зазначає, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2024 року у справі № 460/3933/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України.

Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
О. І. Мікула