Справа № 260/3661/24
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2025-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 260/3661/24 пров. № А/857/27200/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Кулабухової М.М.,

представника позивача Олійника Р.Б.,

представника відповідача Благої О.П.,

розглянувши у судовому засіданні (в режимі відеоконференції) в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

суддя (судді) в суді першої інстанції Скраль Т.В.,

час ухвалення рішення 10:43:20,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 25 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

29 травня 2024 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «С» від 13 травня 2024 року за № 5 про застосування штрафу у розмірі 17 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що є фізичною особою-підприємцем, здійснює свою діяльність, зокрема в авто-комплексі «АвтоМаг» за адресою: АДРЕСА_1 , де 04 квітня 2024 року працівниками Головного управління ДПС у Закарпатській області проведено фактичну перевірку та встановлено зберігання алкогольних напоїв у місцях зберігання не внесених до Єдиного реєстру та без наявності ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями. Вказує, що 13 травня 2024 року Головним управлінням ДПС у Закарпатській області, згідно з пунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України, абзацами 7, 16 частини 2 статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», прийнято податкове повідомлення-рішення № 5, яким застосовано штраф у сумі 17 000 грн за порушення частини 62 статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального». Зауважує, що при проведенні фактичної перевірки фактів здійснення роздрібної торгівлі алкогольних напоїв, тобто продажу алкогольних виробів посадовими особами відповідача не встановлено. Зазначає, що у нього немає ліцензії на оптову та роздрібну торгівлю алкогольними напоями та довідки про місце зберігання алкогольних напоїв, оскільки він не здійснює торгівлю вказаними видами продукції, тому не є суб`єктом правопорушень, передбачених абзацами 7 та 16 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів». Звертає увагу на те, що виявлені алкогольні напої (одна недопита пляшка віскі (залишок орієнтовно 50 мл) та баночка ігристого вина 0,2 л) придбавались виключно для власного споживання, про що було письмово повідомлено працівників органу ДПС при проведенні перевірки.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Закарпатській області від 13 травня 2024 року № 5 про застосування штрафу у розмірі 17 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що податковим органом під час проведення перевірки не встановлений факт реалізації позивачем алкогольних напоїв, що підтвердили допитані судом як свідки посадові особи, які здійснювали перевірку; ліцензія на провадження такого виду діяльності позивачем також не отримувалась, а алкогольні напої, які знаходились в авто-комплексі «АвтоМаг», призначались для власного споживання (що не спростовано відповідачем). При цьому, відсутня можливість застосування до позивача штрафних санкцій за зберігання алкогольних напоїв в місці, не внесеному до Єдиного реєстру без встановлення його реалізації, оскільки умовою обов`язкового внесення місця зберігання алкогольних напоїв до Єдиного реєстру пов"язується із фактом реалізації платником податку алкогольних напоїв. Відтак, враховуючи законодавчі приписи та встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку про недопущення позивачем порушень положень статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» та, як наслідок, наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління ДПС у Закарпатській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що проведеною фактичною перевіркою господарської одиниці автокомплексу, де здійснює діяльність позивач, встановлено факт зберігання алкогольних напоїв без наявності ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та наявності довідки про внесення місць зберігання алкогольних напоїв до Єдиного державного реєстру місць зберігання. Вказує, що матеріалами справи підтверджується саме зберігання алкогольних напоїв у місцях, не внесених до Єдиного державного реєстру місць зберігання, що не заперечується позивачем. Вважає, що позивач, приймаючи на себе обов`язок щодо зберігання алкогольних напоїв, повинен був дотримуватись вимог чинного законодавства України, а саме: зберігати алкогольну продукцію лише у приміщенні, місцезнаходження якого внесено до Єдиного державного реєстру місць зберігання.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Вказує, що всупереч правовим позиціям Верховного Суду у постановах від 11 лютого 2021 року у справі № 820/2258/17 та від 11 лютого 2021 року у справі № 815/6191/15 відповідач не довів, що виявлений у позивача підакцизний товар був призначений не для власного використання, а для продажу. Звертає увагу на те, що відповідач не довів факт реалізації позивачем алкогольних напоїв як передумову для застосування штрафу за зберігання алкогольних напоїв у місці, не внесеному до Єдиного реєстру.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала апеляційну скаргу, в своїх поясненнях покликалась на доводи в ній викладені.

Представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 04 квітня 2024 року ОСОБА_2 та Сметаною Ю.Ю., на підставі статті 20, 80 ПК України, Кодексу законів про працю України, Законів України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», «Про ліцензування видів господарської діяльності», «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні та інших нормативно-правових актів, що підлягають перевірці, проведено фактичну перевірку в автокомплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », суб`єкт господарської діяльності ОСОБА_1 .

Проведеною фактичною перевіркою встановлено наступні порушення:

- до початку перевірки проведена контрольна розрахункова операція, в результаті якої встановлено непроведення розрахункової операції через ПРРО та не видача відповідного розрахункового документа під час реалізації послуги «мийка авто» за готівкові кошти на суму 350,00 грн.;

- зберігання алкогольних напоїв у місцях зберігання не внесених до Єдиного реєстру та без наявності ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями, а саме в автомийці з кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює діяльність ФОП ОСОБА_1 , встановлено зберігання алкогольних напоїв віскі «Red Label Johnnie Walker», 40% об.сп. (алкоголю) та вино ігристе (шампанське) «Seccо Frizzante Rosato», 10% об.сп. (алкоголю) без наявності довідки про місце зберігання алкогольних напоїв та без ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями. Зазначені алкогольні напої зберігалися за бар-стійкою зазначеного кафе авто-комплексу.

За наслідками перевірки складено акт (довідку) про результати фактичної перевірки від 12 квітня 2024 року № 001795 (реєстраційний № 4848/0716/01/РРО/ від 15 квітня 2024 року).

13 травня 2024 року Головним управлінням ДПС у Закарпатській області, згідно з пунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України, абзацами 7, 16 частини 2 статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», прийнято податкове повідомлення-рішення № 5, яким застосовано штраф у сумі 17 000 грн. за порушення частини 62 статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (а.с.9).

Відповідно до розрахунку штрафних (фінансових) санкцій за порушення статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», а саме: «Зберігання алкогольних напоїв, у місцях зберігання, не внесених до Єдиного реєстру та без наявності ліцензії» застосовано у відповідності до абзацу 16 частини 2 статті 17 Закону фінансову санкцію у розмірі 17 000 грн (а.с. 10).

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України (далі ПК України).

Згідно із підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України, контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до пункту 75.1. статті 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно з підпунктом 75.1.3. пункту 75.1. статті 75 ПК України, фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що фактична перевірка є одним з видів податкових перевірок, встановлених пунктом 75.1 ст. 75 ПК України, та одним із способів реалізації контрольної функції податкового органу, шляхом якої здійснюється систематичний контроль за дотриманням норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Порядок проведення фактичних перевірок контролюючими органами передбачений статтею 80 ПК України.

Згідно із пунктом 80.1 статті 80 ПК України, фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Відповідно до пункту 80.2 статті 80 ПК України, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки та за наявності хоча б однієї з підстав.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, спиртовими дистилятами, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального на території України визначає Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» № 481/95-BP від 19 грудня 1995 року (далі Закон № 481/95-BP).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 481/95-BP алкогольні напої продукти, одержані шляхом спиртового бродіння цукровмісних матеріалів або виготовлені на основі харчових спиртів з вмістом спирту етилового понад 0,5 відсотка об`ємних одиниць, які зазначені у товарних позиціях 2203, 2204, 2205, 2206, 2208 згідно з УКТ ЗЕД, а також з вмістом спирту етилового 8,5 відсотка об`ємних одиниць та більше, які зазначені у товарних позиціях 2103 90 30 00, 2106 90 згідно з УКТ ЗЕД;

роздрібна торгівля діяльність по продажу товарів безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб`єктах господарювання (у тому числі іноземних суб`єктах господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) громадського харчування;

місце торгівлі місце реалізації товарів, у тому числі на розлив, в одному торговому приміщенні (будівлі) за місцем його фактичного розташування, для тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пива - без обмеження площі, для алкогольних напоїв, крім пива, - торговельною площею не менше 20 кв. метрів, обладнане реєстраторами розрахункових операцій та/або програмними реєстраторами розрахункових операцій (незалежно від їх кількості) або де є книги обліку розрахункових операцій (незалежно від їх кількості), в яких фіксується виручка від продажу алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, незалежно від того, чи оформляється через них продаж інших товарів;

Єдиний державний реєстр місць зберігання (Єдиний реєстр) перелік місць зберігання, який ведеться податковими органами і містить визначені цим Законом відомості про місцезнаходження місць зберігання та відомості про заявників;

ліцензія (спеціальний дозвіл) документ, що засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку.

Згідно зі статтею 15 Закону № 481/95-BP роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин, а для малих виробників виноробної продукції алкогольних напоїв без додавання спирту: вин виноградних, вин плодово-ягідних, напоїв медових), тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, або пальним може здійснюватися суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій на роздрібну торгівлю.

Зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів здійснюється в місцях зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, внесених до Єдиного реєстру, незалежно від того, кому належить таке місце зберігання, або того, за заявою якого суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) таке місце зберігання було внесено до Єдиного реєстру.

Внесення даних до Єдиного реєстру проводиться на підставі заяви суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) з обов`язковим зазначенням місцезнаходження місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, а також: для юридичних осіб - найменування, місцезнаходження, коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; для фізичних осіб - підприємців - прізвища, імені, по батькові, місця проживання, реєстраційного номера облікової картки платника податків.

До заяви додаються копія виданої заявнику ліцензії на відповідний вид діяльності, засвідчена нотаріально або посадовою особою органу ліцензування, та документ, що підтверджує право користування цим приміщенням.

Суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва), які отримали ліцензію на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами, вносять до Єдиного реєстру тільки ті місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, що розташовані за іншою адресою, ніж місце здійснення торгівлі.

Проаналізувавши вищенаведені норми, колегія суддів зазначає, що обов`язок подання заяви про внесення місць зберігання, зокрема, алкогольних напоїв до Єдиного державного реєстру місць зберігання покладено саме на суб`єктів господарювання, які здійснюють/мають намір здійснювати реалізацію таких напоїв, для чого отримали відповідну ліцензію, а також стосується тільки тих місць зберігання алкогольних напоїв, які розташовані за іншою адресою, ніж місце здійснення торгівлі.

За змістом частин 1 та 2 статті 17 Закону № 481/95-BP за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, спиртовими дистилятами, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, пальним та зберігання пального, тютюнової сировини посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

До суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі зберігання спирту, або алкогольних напоїв, або тютюнових виробів, або рідин, що використовуються в електронних сигаретах, у місцях зберігання, не внесених до Єдиного реєстру, - 100 відсотків вартості товару, який знаходиться в такому місці зберігання, але не менше 17000 гривень.

У справі № 815/6191/15 Верховний Суд визнав правильним при встановленні факту реалізації/не реалізації алкогольних напоїв здійснення допиту як свідків посадових осіб податкового органу, які здійснювали податкову перевірку.

Допитаний в судовому засіданні у суді першої інстанції свідок, який є позивачем по справі: ОСОБА_1 пояснив суду, що Головне управління ДПС у Закарпатській області провело перевірку авто-комплексу «АвтоМаг» за адресою: вул. Собранецька, 147Є, м. Ужгород, що належить йому на праві власності. Вказав, що 04 квітня 2024 року, двоє відвідувачів взяли дві кави, одну колу, розрахувалися карткою через термінал, і сіли на терасі. Через 1 хв один із цих відвідувачів підійшов до нього і сказав, що хоче придбати з нижньої полиці в холодильнику 1 бляшану банку вина SECCO. Зауважив, що ця бляшана банка вина ігристого SECCO, придбана ним для дружини в лазню, оскільки це був четвер, а він з дружиною щочетверга відвідує лазню. На пропозицію продати цю банку, він відповів, що вона не продається, а є власністю його дружини та повідомив, що не має ліцензії на продаж алкоголю. Цих відвідувачів було двоє, вони приїхали на автомийку, йому вони були незнайомі. Десь через півгодини подзвонив його менеджер та повідомив про здійснення перевірки, а також йому подзвонили ці відвідувачі, щоб він терміново з`явився, бо проходить перевірка. Згодом, по відео побачив, що один із перевіряючих знайшов за барною стійкою пляшку віскі Red Label (0,5 л), в якій була рідина орієнтовно 40 г. Він пояснив, що це можливо залишки зі із дня народження його дружини. У поясненнях він це все описав. Вони склали акт, який згодом направили йому поштою.

Допитаний свідок ОСОБА_2 - головний державний інспектор ревізор відділу фактичних перевірок управління податкового аудиту ГУ ДПС у Закарпатській області, зазначив, що 04 квітня 2024 року була розпочата фактична перевірка, за адресою АДРЕСА_1 . Перед початком перевірки, проведена розрахункова операція на 350 грн за послугу мийки авто - за готівкові кошти, дана операція не була проведено через РРО. Крім того, під час перевірки було встановлено зберігання в кафе за адресою: АДРЕСА_1 алкогольних напоїв віскі Red Label (0,5 л) за барстійкою та вино ігристе SECCO в холодильнику. За результатами перевірки складено акт та надіслано такий платнику, у зв`язку із відмовою від підпису поштовим шляхом, в ході перевірки відбиралися пояснення. Зауважив, що ФОП ОСОБА_1 повідомив, що дані алкогольні напої залишилися після дня народження його дружини. До акта перевірки додається фотофіксація. Під час фактичної перевірки був присутній власник, який надав пояснення. Після того як з власних коштів здійснили розрахункову операцію за мийку автомобіля та повідомив, що прийшли на перевірку на даний об`єкт. Крім того, під час перевірки підприємець повідомив, що алкоголь не продається. Вказав, що цінників на алкоголі не було.

Свідок ОСОБА_3 , працює головним державним інспектором відділу фактичних перевірок управління податкового аудиту ГУ ДПС в Закарпатській області. Зазначив, що на авто-комплексі «АвтоМаг», за адресою АДРЕСА_1 , 04 квітня 2024 року проводилася фактична перевірка. До початку перевірки проводилась розрахункова операція по миттю автомобіля, який належить колезі. Потім піднялися в кафе, де була здійснена контрольна розрахункова операція. Вказав, що під час перевірки ФОП ОСОБА_1 були виявлені алкогольні напої, а саме віскі «Red Label Johnnie Walker» близько 200 г, яке заходилось за барстійкою та у холодильнику рожева баночка вина ігристого SECCO.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що податковим органом під час проведення перевірки не встановлено факт реалізації позивачем алкогольних напоїв, що підтверджується поясненнями допитаних судом як свідків посадових осіб, які здійснювали перевірку; ліцензія на провадження такого виду діяльності позивачем не отримувалась, а алкогольні напої, які знаходились в авто-комплексі «АвтоМаг» призначались для власного споживання (що не спростовано відповідачем).

При цьому, відсутня можливість застосування до позивача штрафних санкцій за зберігання алкогольних напоїв в місці, не внесеному до Єдиного реєстру без встановлення його реалізації, оскільки умова обов`язкового внесення місця зберігання алкогольних напоїв до Єдиного реєстру пов`язується із фактом реалізації платником податку алкогольних напоїв.

З огляду на вищевикладене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що штрафні санкції за зберігання алкогольних напоїв у місцях, не внесених до Єдиного реєстру, можуть бути застосовані до суб`єктів, що здійснюють оптову або роздрібну торгівлю алкогольними напоями та/або тютюновими виробами.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №813/3034/17, від 26 грудня 2018 у справі №803/454/17, від 26 лютого 2019 року у справі №825/1574/15-а,від 24 квітня 2019 року у справі №820/212/16.

Передумовою для включення місця зберігання до Єдиного реєстру є отримання ліцензії на право роздрібної або оптової торгівлі алкогольними напоями. Натомість, місця зберігання алкогольних напоїв, які призначені для особистого вживання або іншого призначення, не пов`язаного з їх реалізацією, не підлягають внесенню до Єдиного реєстру, оскільки на такі відносини не поширюється дія Закону № 481/95-ВР.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду 22 травня 2020 року у справі № 817/761/16.

Враховуючи наведені вище законодавчі приписи та встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про протиправність застосування до ФОП ОСОБА_1 штрафних санкцій за порушення вимог частини 62 статті 15 Закону № 481/95-ВР та, як наслідок, про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 13 травня 2024 року № 5 про застосування штрафу у розмірі 17 000 грн слід визнати протиправним та скасувати.

Стосовно стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача адвокатом Олійником Р.Б. подано заяву, в якій просить стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Закарпатській області на користь ФОП ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2625 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст. 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значенням справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Приписами ст. 30 Закону України від 05 травня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Аналіз вищенаведених законодавчих положень дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Згідно з ч. 6, 7 ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів зазначає, що сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 21 січня 2025 року адвокатом Олійником Р.Б. надіслано заяву про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу до електронного кабінету Головного управління ДПС у Закарпатській області, що підтверджується квитанцією № 2500763, дата і час доставки: 21 січня 2025 року об 11:12 (а.с.190).

Колегія суддів зауважує, що при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 640/15803/19.

У цій справі у суді апеляційної інстанції заперечень від відповідача щодо вказаної заяви представника позивача не надходило. Тобто, відповідач жодним чином не заперечив щодо співмірності заявлених витрат.

З урахуванням викладеного колегія суддів зазначає, що за відсутності клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції не може оцінювати відповідність їх розміру критеріям, що передбачені у частині п`ятій статті 134 КАС України.

Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка в силу приписів частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України».

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Із матеріалів справи слідує, що правову допомогу позивачу у суді апеляційної інстанції надавав адвокат Олійний Р.Б.

Для підтвердження надання професійної правничої (правової) допомоги до заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу долучено: детальний опис робіт (послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги у зв`язку із розглядом справи № 260/3661/24 в суді апеляційної інстанції у розмірі 2625,00 грн; акт виконаних робіт від 09 січня 2025 року № 004829 та платіжну інструкцію від 14 січня 2025 року у сумі 2625,00 грн (а.с.189-194).

У матеріалах справи наявний Договір про надання правової допомоги від 29 квітня 2024 року, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі Клієнт) та адвокатським об`єднанням «Греца і партнери».

Відповідно до Розділів 5, 6 Договору про надання правової допомоги від 29 квітня 2024 року за послуги згідно цього Договору Клієнт сплачує Виконавцю гонорар в наступних розмірах:1800 грн за одну годину роботи старшого партнера Об`єднання; 1500 грн за одну годину роботи партнера Об`єднання; 1200 грн за одну годину роботи адвоката Об`єднання; 1000 грн за одну годину роботи помічника адвоката Об`єднання.

До відзиву на апеляційну скаргу представником позивача долучено ордер на надання правничої допомоги серії АО № 1129531 від 27 травня 2024 року, виданий адвокату Олійнику Р.Б. адвокатським об`єднанням «Греца і партнери» на підставі договору про надання правової допомоги від 29 квітня 2024 року на представництво у Закарпатському окружному адміністративному суі, Восьмому апеляційному адміністративному суді, Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду.

Представником позивача долучено Акт виконаних робіт від 09 січня 2025 року № 004829, згідно якого адвокатське об`єднання «Греца і партнери» надало Клієнту наступні послуги: підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу у справі № 260/3661/24 кількість годин - 1,25, ставка/год. 1500 грн, сума 1875 грн; підготовка заяви про розподіл судових витрат кількість годин 0,5 ставка/год 1500 грн, сума, 2625 грн. Всього 2625,00 грн (а.с.194).

Згідно з платіжною інструкцією від 14 січня 2025 року ОСОБА_1 оплачено на рахунок адвокатського об`єднання «Греца і партнери» 2625,00 грн (а.с.192).

Матеріалами справи підтверджується, що адвокатом Олійником Р.Б. подано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу на 6 арк. та заяву про розподіл судових витрат на 4 арк.

Проаналізувавши вищевказаний Акт виконаних робіт та матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Закарпатській області 2625,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції та пов`язаних із розглядом цієї справи.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року у справі № 260/3661/24 без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Закарпатській області (вул. Волошина, 52, м. Ужгород, 88000, код ЄДРПОУ ВП 44106694) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 2625 грн 00 коп (дві тисячі шістсот двадцять п`ять гривень).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін