Справа № 380/996/24
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2025-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 380/996/24 пров. № А/857/26591/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі № 380/996/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Мартинюком В.Я. в м. Львові в порядку письмового провадження), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду із позовом до Львівської обласної прокуратури, в якому просила стягнути матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати - посадового окладу та надбавки за вислугу років визначених статтею 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон № 1697-VII), завданої положеннями другого речення абзацу 3 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» (далі Закон № 113-ІХ), що визнане неконституційним, за період з 11 листопада 2020 року по 12 вересня 2023 року в сумі 1658329 грн. 75 коп.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржила позивач, яка покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно вважав, що Львівська обласна прокуратура є неналежним відповідачем у справі, оскільки саме даний відповідач має нести відповідальність за неправильний розрахунок виплаченої позивачу заробітної плати.

Відповідач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні.

Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що наказом Офісу Генерального прокурора України від 11.11.2020 року № 437к, згідно статті 9 Закону України «Про прокуратуру» наказ Генерального прокурора України від 20.01.2020 року № 22к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Львівської області у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади скасовано; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Львівської області з 21.01.2020 року.

10.10.2023 року позивач звернулася до відповідача із заявою, в якій просила перерахувати та виплатити з 13.09.2023 року, а в подальшому нараховувати та виплачувати заробітну плату відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та рішення Конституційного Суду України.

Відповідач листом від 30.10.2023 року повідомив її, що згідно з Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України №8-р (ІІ)/2023 від 13.09.2023 року здійснено перерахунок оплати праці прокурорів, поновлених за рішеннями судів на посадах у регіональних, місцевих прокуратурах, до проходження ними атестації з 13.09.2023 року на підставі статті 81 Закону України «Про прокуратуру», розрахувавши її на основі посадового окладу прокурора органів прокуратури регіонального рівня без встановлення надбавок, у тому числі за вислугу років. Розмір посадового окладу застосований до проведення розрахунків становить 48000 грн. 00 коп.

27.11.2023 року позивач звернулася до відповідача із заявою, в якій просила повідомити причини ненарахування та невиплати заподіяної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати з 11.11.2020 по 12.09.2023 роки та виплатити таку шкоду.

Листом від 11.12.2023 року відповідач повідомив позивача, що для перерахунку заробітної плати з листопада 2020 року по вересень 2023 року з урахуванням положень статті 81 Закону України № 1697-VII підстави відсутні, оскільки протягом вказаного періоду діяло друге речення абзацу 3 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України № 113-ІХ (до 13.09.2023 року згідно з рішенням № 8-р (ІІ)/2023). Тобто зазначена норма у цей період була чинною та підлягала застосуванню.

Суд першої інстанції правильно визначився з предметом та підставою позову, відповідними їм нормами права та вірно вирішив справу, відмовивши позивачу в позові.

Так, як правильно зауважив суд першої інстанції, змістом спірних правовідносин є невиплата матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до положень статті Основного Закону України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії, продовжується у згаданій статті, визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Абзацом першим статті 6 Конституції України, передбачено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

У відповідності до положень статті 75 Основного Закону України передбачено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Як передбачено абзацом першим статті 147 Конституції України, Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Згідно положень частини першої статті 8 Основного Закону України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Частиною 2 цієї ж норми передбачено, що норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Конституційна гарантія захисту права особи від неконституційного закону передбачена частиною третьою статті 152 Конституції України, згідно якої матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Наведені норми у системному аналізі вказують на те, що нормами Конституції України передбачено захист у суді безпосередньо на підставі Основного Закону України права особи на відшкодування матеріальної шкоди завданої неконституційним законом чи його окремими положеннями.

Крім того, у відповідності до частини першої статті 1175 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Так, Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020:

- визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування;

- положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Друге речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, з наступними змінами та доповненнями (далі Закон України №113-ІХ), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 8-р(II)/2023 від 13.09.2023, а саме: «За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури».

Відтак, даними рішеннями встановлено те, що органом законодавчої влади Верховною Радою України прийнято неконституційні закони (окремі положення законів).

Як наслідок, рішеннями Конституційного Суду України підтверджено одну з підстав для відшкодування матеріальної шкоди на підставі частини третьої статті 152 Конституції України неконституційність окремих положень закону.

Позивач поновлена на посаді заступника прокурора Львівської області з 11.11.2020 року.

Заробітна плата позивачу виплачувалась на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 р. № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», з наступними змінами та доповненнями (далі Постанова № 505), в силу положень другого речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ Закону України № 113-ІХ, яке визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду № 8-р(II)/2023 від 13.09.2023.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що предмет та підстави позову, сформульовані позивачем, вказують на те, що вона просить стягнути з Держави Україна матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати (втраченого доходу) на підставі частини третьої статті 152 Конституції України.

Статтею 81 Закону № 1697-VII на законодавчому рівні визначено єдині підходи для визначення заробітної плати прокурорів, яка не може мінятись іншими нормативно-правовими актами.

За загальним правилом матеріальна шкода за своєю правовою природою відповідає правовій природі майнової шкоди.

У відповідності до положень частини першої статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Пунктом 2 частини другої цієї ж статті передбачено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Наведені норми вказують на те, що матеріальною шкодою є, в тому числі, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин.

До доходів, згідно чинного законодавства України (Податкового Кодексу України, Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та інших нормативно-правових актів), відноситься, у тому числі, заробітна плата.

Позивачем, доводячи розмір завданої їй матеріальної шкоди, надано суду висновок експерта від 30.07.2024 року № 40, згідно якого розрахунок заробітної плати було зроблено на підставі ст.81 Закону України № 1697-VII за виключенням нарахованої заробітної плати за спірний період, яка зазначена в розрахункових листках позивача, наявних у матеріалах справи.

Згідно згаданого висновку експерта заробітна плата, яка мала би виплачуватись на підставі статті 81 Закону України № 1697-VII, становить 1658329 грн. 75 коп.

Доказів неправильного обрахунку цієї суми суду не надано.

При цьому, судом першої інстанції враховано, що позивач зверталася до суду з позовом про стягнення на її користь заробітної плати, яка підлягає виплаті за посадою заступника керівника Львівської обласної прокуратури з 17.11.2020 (справа за № 380/2508/21).

В задоволенні цього позову їй було відмовлено.

В межах зазначеної справи Верховний Суд у пункті 77 постанови від 10.11.2022 року зазначив: «Отже, позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних паравовідносинах застосуванню підлягають приписи абзацу третього пункту 3 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».».

Як слушно зазначив у спірному рішенні суд першої інстанції, визначальним для відмови у задоволенні вимоги про стягнення заробітної плати з Львівської обласної прокуратури було те, що відповідач у спірних відносинах діяв у відповідності до норм чинного на той час абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX.

Відтак, саме згаданою постановою встановлено причинно-наслідковий зв`язок між виплатою заробітної плати у меншому розмірі з положеннями абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, речення друге якого (стосувалось саме оплати праці) Рішенням Конституційного Суду № 8-р(II)/2023 від 13.09.2023 визнано неконституційним.

У відповідності до положень частини другої статті 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Дана норма, врегульовує питання дії в часі неконституційних положень нормативно-правових актів та жодним чином не врегульовує питання матеріальної чи моральної компенсації порушених прав особи такими положеннями.

Компенсаційні гарантії порушених прав особи неконституційними положеннями нормативно-правових актів, визначені частиною третьою статті 152 Основного Закону України, які в силу положень статті 3 Конституції України, є відповідальністю Держави перед особою за порушення встановлені в порядку визначеному законодавством України.

Закон чи окремі його положення після прийняття рішення Конституційним Судом України є неконституційними з часу їх прийняття.

Не може бути покладено в основу судового рішення посилання відповідача на те, що прокуратура діяла у відповідності до вимог чинного законодавства на час чинності неконституційних норм, оскільки позивач жодним чином не ставить під сумнів правомірність дій прокуратури, а лише вказує як підставу позову порушення саме Держави, яке пов`язуються з прийняттям неконституційних положень законів.

Тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі аргументи відповідача знаходяться поза предметом доказування у цій справі.

Крім того, необґрунтованими є посилання відповідача на те, що позивач просить стягнути заробітну плата, оскільки зміст позову вказує на те, що стягується матеріальна шкода у вигляді втраченого доходу, яким у тому числі є недоотримана заробітна плата.

В цьому контексті апеляційний суд вважає недоречним покликання апелянта на те, що відповідач Львівська обласна прокуратура, як роботодавець, який виплачував заробітну плату позивачу, має відшкодувати завдану матеріальну шкоду в розмірі недоплаченої заробітної плати.

Судом першої інстанції доречно застосовано постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, в якій зазначено, що тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

Частина 4 статті 46 КАС України, вказує на те, що відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відтак, відповідачем у справі має бути відповідний орган, діями якого спричинено шкоду.

Тобто, між діями органу та наслідками у вигляді шкоди має бути причино вий зв`язок.

Крім того, про встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями органу, визначеного відповідачем, та спричиненою матеріальною шкодою, наголосив Верховний Суд у постановах від 28.11.2022 (справа № 380/8155/21), від 28.11.2022 справа (№ 160/6785/20), від 28.11.2022 справа (№ 460/1156/21), від 01.12.2022 справа (№ 200/2302/21-а), від 01.12.2022 справа (№ 500/2792/21).

Суд першої інстанції вірно вказав на те, що постановою від 10.11.2022 року у справі № 380/2508/21 встановлено причинно-наслідковий зв`язок між виплатою заробітної плати у меншому розмірі з положеннями абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, речення друге якого (стосувалось саме оплати праці) Рішенням Конституційного Суду № 8-р(II)/2023 від 13.09.2023 визнано неконституційним, а не з діями Львівської обласної прокуратури.

Відтак, вірним є висновок суду першої інстанції, що під час розгляду справи не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між спричиненою позивачу матеріальною шкодою та діями Львівської обласної прокуратури, а тому у задоволенні позову належить відмовити.

Перевіривши оскаржуване судове рішення з огляду на доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанцій правильно встановив обставини справи, не допустив неправильного застосуванням норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2024 року у справі № 380/996/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар