Справа № 380/690/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 380/690/24 пров. № А/857/2650/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року з питань встановлення судового контролю у справі № 380/690/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Львівської обласної державної адміністрації, Бориславської міської ради про оскарження рішень,-

суддя в 1-й інстанції Морська Г.М.,

дата постановлення ухвали 27.12.2024,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач 1), ОСОБА_2 (далі - позивач 2) звернулися в суд з позовом до Львівської обласної державної адміністрації (далі - відповідач 1), Бориславської міської ради (далі - відповідач 2), в якому просили (мовою оригіналу):

«Визнати протиправними рішення/дію/бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправне рішення вих. № 869/0/23 від 05.09.2023 року ОСОБА_3 заступника голови ЛОВА про відмову скласти трьохсторонню угоду і виплатити компенсацію 12100,08+12100,08 = 24200,16грн. за самостійно придбані 2 путівки в ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття» не відповідає вимогам ст.5, ст. 19, ст. 40, 46, 48 Конституції України та ст. 15, ст. 16 Закону України «Про звернення громадян, 14 Закону України «Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту». Закону України «Про органи місцевого самоврядування» ст. ст. 5, 19, 22, 40, 46, 48 Конституції України.

Скасувати протиправне рішення вих. № 869/0/23 від 05.09.2023 року ОСОБА_3 заступника голови ЛОВА про відмову скласти трьохсторонню угоду і виплатити компенсацію 12100,08+12100,08=24200,16грн. за самостійно придбані 2 путівки в ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття».

Визнати протиправними рішення суб`єкта владних повноважень Бориславської міської ради від 14.01.2022р. № В- 8 Ю. Хоми в.о міського голови Бориславської міської ради та від 15.02.2022р. З В.- 28д 1. Яворського міського голови Бориславської міської ради відмову скласти трьохсторонню угоду і виплатити компенсацію 12100,08+12100,08 = 24200,16грн. за самостійно придбані 2 путівки в ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття»» не відповідає вимогам ст.5, ст. 19, ст. 40 Конституції України та ст. 15, ст. 16 Закону України «Про звернення громадян, Закону України «Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про органи місцевого самоврядування» Конституції України.

Скасувати протиправне рішення від 14.01.2022р. № В- 8 Ю. Хоми в.о міського голови Бориславської міської ради та від 15.02.2022р. З В,- 28д І. Яворського міського голови Бориславської міської ради відмову про відмову скласти трьохсторонню угоду і виплатити компенсацію 12100.08+12100,08=24200,16грн. за самостійно придбані 2 путівки в ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття» Зобов`язати відповідачів прийняти законне рішення про складання трьохсторонню угоду і виплатити компенсацію ОСОБА_1 учаснику війни інваліду 1 групи по зору 12100,08+12100,08=24200,16грн. за самостійно придбані 2 путівки в ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття» та стягнути з відповідача кошти на відшкодування матеріальної 24200,16грн. і моральної шкоди 24200,16грн. Стягнути солідарно з відповідачів матеріальну та моральну шкоду по 24200,16грн.».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.04.2024 визнано протиправною бездіяльність Бориславської міської ради щодо відсутності належного реагування на звернення ОСОБА_1 з приводу компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування; зобов`язано Бориславську міську раду (, адреса: 82300, Львівська область, м. Борислав, вул. Шевченка, 42) повторно розглянути звернення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) щодо компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування та вирішити питання про проведення компенсації з урахуванням висновків суду.

Рішення суду набрало законної сили 06.06.2024, 11.11.2024 виготовлено виконавчий лист у справі.

ОСОБА_1 подала до суду заяву, у якій заявник просить: «... Взяти на контроль виконання Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ, РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ від 16 квітня 2024 року у справі №380/690/24.

Зобов`язати Суб`єкт владних повноважень Управлінням праці та соціального населення Бориславської міської ради надати звіт про виконання Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ, РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ від 16 квітня 2024 року у справі №380/690/24 компенсувати ОСОБА_1 12100,08 +12100,08 = 24200,16 грн за самостійно придбані 2 путівки в ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття»...».

Ухвалою від 27.12.2024 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, таку оскаржила ОСОБА_4 , подавши на неї апеляційну скаргу.

Апелянт вказала, що вказана ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що рішення від 16.04.2024 у цій справі відповідачем досі не виконане, як і не виконані вимоги Закону України «Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту», створено конфлікт інтересів в інтересах відповідача суб`єкта владних повноважень - БМР, ЛОДА, створено причини та умови тривалого порушення прав і законних інтересів позивача ОСОБА_1 учасника війни інваліда 1 групи на безкоштовне санаторно-курортне лікування (1раз/2 роки) в Україні.

Апелянт наголосила, що в Україні повномасштабна війна, відповідач рішення не виконує, тому наявні усі підстави для зобов`язання його виконати судове рішення у порядку ст. 382 КАС України. Судовий контроль може бути встановлено безвідносно до факту наявності виконавчого провадження щодо виконання відповідного судового рішення.

З покликанням на практику Європейського суду з прав людини апелянт Велитяк Л.І. просила:

« 1. Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 учасника війни інваліда 1 групи по зору задовольнити.

2. Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 27.12.2024 з питань встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі №380/690/24 скасувати.

3. Прийняти постанову, якою заяву ОСОБА_1 учасника війни інваліда 1 групи по зору про встановлення судового контролю за виконанням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.04.2024 у справі №380/690/24 задовольнити.

4. Зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень - Бориславську міську раду, протягом 30 денного строку, з моменту отримання цієї ухвали, подати до Львівського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення суду від 16.04.2024 у справі №380/690/24.

5. Зобов`язати Бориславську міську раду виплатити 12100,08+12100,08=24200,16 грн. за самостійно придбані 2 путівки в ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття» за курс санаторно-курортного лікування з 28.05.2021 по 20.06.2021, з врахуванням висновків суду.».

Від Бориславської міської ради Львівської області надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відповідач 2, зокрема, вказав, що Бориславська міська рада Львівської області не є органом уповноваженим щодо вирішення відповідно до законодавства питання про надання компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування, а тому відповідне питання скероване уповноваженому виконавчому органу Бориславської міської ради Управлінню праці та соціальному захисту населення Бориславської міської ради.

Також наголошує, що ОСОБА_1 надала до Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради заяву від 18.10.2021 про відшкодування повної вартості самостійно придбаної путівки на санаторно-курортне лікування та усі необхідні документи на підтвердження отримання такого лікування, а також по те, що ОСОБА_1 має право на отримання компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування за 2021 рік в сумі 619 грн, та направлено до Департаменту соціального захисту ЛОДА інформацію для виділення необхідних коштів (лист від 28.06.2024).

Управління повідомило ОСОБА_1 листом від 03.07.2024 про нараховану їй компенсацію в сумі 619 грн. вартості самостійного санаторно-курортного лікування за 2021 рік.

Тобто, звернення ОСОБА_1 відповідним виконавчим органом розглянуто та на виконання судового рішення у цій справі їй нараховано компенсацію в сумі 619 грн.

У зв`язку з недостатнім поступленням коштів з державного бюджету для покриття таких видатків за судовим рішенням здійснюється виплата таких коштів відповідно до черговості, як це передбачено Порядком використання коштів.

Виплата відповідних коштів неможлива без поступлення коштів з державного бюджету з відповідним цільовим призначенням.

Також наголошено, що зазначені обставини детально та з належними доказами наводилися суду Бориславською міською радою Львівської області в заяві про відстрочення виконання судового рішення від 03.10.2024 №3-21/176.

Судом першої інстанції їх досліджено та зроблено висновок, що звернення ОСОБА_1 щодо компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування фактично розглянуто та прийнято відповідне рішення про нарахування позивачу компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування за 2021 рік.

Тобто, Львівський окружний адміністративний суд ухвалою з питань відстрочення виконання судового рішення від 05.11.2024 у справі №380/690/24 дійшов висновку про фактичне Бориславською міською радою судового рішення у цій справі. Відповідна ухвала не оскаржена та набрала законної сили.

Бориславська міська рада наголошує, що Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС України) регламентоване право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними дії, рішень. Для застосування наведених процесуальних заходів повинні бути наявні відповідні правові умови.

Крім того також зазначено, що примусовий порядок виконання судового рішення у цій справі не завершений, оскільки дії відповідача перевіряться відповідним органом державної виконавчої служби та без надання належної оцінки відповідним органом суд не може стверджувати, що встановлені заходи примусового виконання є наразі вичерпаними.

Позивачем не надано доказів неможливості виконання судового рішення за Законом України «Про виконавче провадження», не наведено причин, не надано достатніх доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилитися від виконання судового рішення суду і на даний час є необхідність зобов`язання відповідача подати у встановлений строк звіт про виконання судового рішення.

Бориславська міська рада просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 27.12.2024 з питань встановлення судового контролю у справі №380/690/24 у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Львівської обласної державної адміністрації, Бориславської міської ради про оскарження рішень без змін.

Відповідач 1, Львівська обласна військова (державна) адміністрація, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

У даній справі характер спірних правовідносин не вимагає проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін, а тому з урахуванням вимог ст.ст. 12, 312 КАС України справу належить розглядати у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи ухвалу від 27.12.2024 суд першої інстанції виходив з того, що статтею 382 КАС України передбачено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто, суд наділений правом зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення лише у випадку, коли існують беззаперечні докази нехтування відповідачем вимогам суду.

Оскільки позивачка не надала суду належних доказів того, що нею вичерпаний загальний порядок виконання судового рішення, визначений Законом України «Про виконавче провадження», та доказів того, що загальний порядок виконання рішення суду не дав результату, відсутні підстави для встановлення судового контролю.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції керується таким.

Згідно ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Стаття 129-1 Конституції України передбачає здійснення судом контролю за виконанням судового рішення.

Порядок встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах установлено ст. 382 КАС України (у редакції станом на момент звернення до суду із відповідною заявою).

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 2 ст. 382 КАС України).

Отже, заява про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення підлягає вирішенню судом, який розглянув справу по суті та прийняв рішення не на користь суб`єкта владних повноважень.

Правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого врегульований ст. 382 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Європейським судом з прав людини, зокрема, в рішенні від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» (п. 40) зазначено, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» №29439/02 від 26 квітня 2005 року, та у справі «Крищук проти України» №1811/06 від 19 лютого 2009 року). При цьому, вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд повинен з`ясувати те, чи виконано судове рішення, причини, які призводять до невиконання такого рішення та чи є вони об`єктивними, оцінити ризики, які можуть існувати для позивача у випадку невиконання рішення суду.

Відповідно до статей 14, 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом (ч. 4 ст. 372 КАС України).

Відповідно до приписів ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 ч. 1 ст. 26 Закону №1404-VIII).

Згідно з нормами ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Частиною 8 ст. 382 КАС України визначено, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Підсумовуючи викладене у сукупності, можливими є наступні висновки: примусове виконання рішення суду зобов`язального характеру здійснюється шляхом його звернення до примусового виконання відповідно до Закону України «Про виконавче провадження»; судовий контроль за виконанням рішення суду в адміністративній справі, яке набрало законної сили, може здійснюватися двома шляхами - в порядку ст. 287, а також ст. 382 КАС України; судовий в контроль в порядку ст. 287 КАС України здійснюється за зверненням учасника виконавчого провадження, тобто у випадку, коли рішення суду виконується в примусовому порядку; встановлення судового контролю в порядку статті 382 КАС України віднесено до дискреційних повноважень суду.

Апеляційний судом встановлено, що позивачу видано виконавчий лист у цій справі, який скеровано відповідно до супровідного листа від 23.01.2025 вих. №380/690/24/1801/25 та згідно з Автоматизованою системою виконавчого провадження (https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors) 17.02.2025 відкрито виконавче провадження ВП №77206320 з виконання виконавчого листа, виданого у цій справі.

Отже, виконання рішення суду від 16.04.2024 у справі №380/690/24 здійснюється в примусовому порядку і державний виконавець володіє достатнім обсягом повноважень впливу на боржника з метою забезпечення його виконання, оскільки статтею 63 Закону №1404-VIII передбачено накладення штрафу за невиконання рішення суду без поважних причин; у випадку, якщо накладення штрафів не призводить до виконання рішення суду зобов`язального характеру, державний виконавець скеровує матеріали для порушення кримінального провадження щодо боржника. Якщо стягувач вважає, що державний виконавець не здійснює належних дій щодо примусового виконання рішення суду, він вправі оскаржити дії/бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби до суду в порядку, передбаченому ст. 287 КАС України.

Вказане свідчить про недоцільність паралельного застосування передбаченого статтею 382 КАС України заходу судового контролю за виконанням рішенням суду у справі.

Підсумовуючи, апеляційний суд вважає правильною позицію суду першої інстанції про те, що позивач не надала суду належних доказів того, що нею вичерпаний загальний порядок виконання судового рішення, визначений Законом України «Про виконавче провадження», та доказів того, що загальний порядок виконання рішення суду не дав результату, а тому відсутні підстави для встановлення судового контролю.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain)» № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги сторони позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно з ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 320, 321, 322, 325, 328, 329, 382 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року у справі №380/690/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк