Справа № 160/6511/24
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2025-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

25 лютого 2025 року

м. Київ

справа №160/6511/24

адміністративне провадження № К/990/7675/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Білоуса О.В., Блажівської Н.Є., Шишова О.О., перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Адверс» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання зареєструвати у реєстрі податкові накладні, зобов`язання виключити товариство з переліку платників податків, які відповідають критеріям ризиковості,

УСТАНОВИВ:

ТОВ Фірма «Адверс» звернулось до суду з позовом до ГУ ДПС у Дніпропетровській області, ДПС України в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення комісії ГУ ДПС у Дніпропетровській області про відповідність/невідповідність платника податку на додану вартість критеріям ризиковості платника податку №29358 від 18.07.2023 року; визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному державному реєстрі податкових накладних ГУ ДПС в Дніпропетровській області про реєстрацію/ відмову в реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному державному реєстрі податкових накладних: від 29.01.2024 №10453761/40387906, щодо податкової накладної №42 від 29.12.2023; від 14.02.2024 №10551529/40387906, щодо податкової накладної №20 від 15.12.2023; від 14.02.2024 №10551510/40387906, щодо податкової накладної №17 від 12.12.2023; від 14.02.2024 №10551515/40387906, щодо податкової накладної №19 від 13.12.2023; від 14.02.2024 №10551518/40387906, щодо податкової накладної №21 від 18.12.2023; від 14.02.2024 №10551517/40387906, щодо податкової накладної №27 від 22.12.2023; від 14.02.2024 №10551516/40387906, щодо податкової накладної №3 від 05.12.2023; від 14.02.2024 №10551530/40387906, щодо податкової накладної №6 від 06.12.2023; від 14.02.2024 №10551514/40387906, щодо податкової накладної №9 від 08.12.2023; від 14.02.2024 №10551513/40387906, щодо податкової накладної №2 від 04.12.2023; від 26.01.2024 №10445804/40387906, щодо податкової накладної №43 від 29.12.2023; від 14.02.2024 №10551528/40387906, щодо податкової накладної №13 від 11.12.2023; від 26.09.2023 №9586196/40387906, щодо податкової накладної №7 від 05.08.2023; від 26.09.2023 №9586197/40387906, щодо податкової накладної №76 від 31.07.2023; від 12.09.2023 №9500446/40387906, щодо податкової накладної №69 від 31.07.2023; від 12.09.2023 №9500445/40387906, щодо податкової накладної №11 від 16.08.2023; від 27.10.2023 №9799708/40387906, щодо податкової накладної №48 від 31.08.2023; від 27.10.2023 №9799706/40387906, щодо податкової накладної №47 від 30.09.2023; від 27.10.2023 №9799705/40387906, щодо податкової накладної №2 від 13.06.2023; від 31.10.2023 №9815818/40387906, щодо податкової накладної №58 від 30.09.2023; від 31.10.2023 №9815822/40387906, щодо податкової накладної №56 від 30.09.2023; від 01.11.2023 №9830789/40387906, щодо податкової накладної №53 від 31.08.2023; від 01.11.2023 №9830788/40387906, щодо податкової накладної №55 від 31.07.2023; від 01.11.2023 №9830783/40387906, щодо податкової накладної №61 від 30.09.2023; від 08.11.2023 №9883656/40387906, щодо податкової накладної №41 від 30.09.2023; від 08.11.2023 №9883660/40387906, щодо податкової накладної №40 від 31.07.2023; від 27.11.2023 №10016063/40387906, щодо податкової накладної №73 від 31.10.2023; від 08.11.2023 №9883663/40387906, щодо податкової накладної №40 від 31.08.2023; від 09.11.2023 №9892814/40387906, щодо податкової накладної №48 від 30.09.2023; від 27.11.2023 №10016064/40387906, щодо податкової накладної №74 від 31.10.2023; від 08.12.2023 №10120142/40387906, щодо податкової накладної №16 від 24.10.2023; від 08.12.2023 №10120143/40387906, щодо податкової накладної №15 від 24.10.2023; від 27.10.2023 №9799709/40387906, щодо податкової накладної №45 від 31.07.2023; від 13.02.2024 №10542600/40387906, щодо податкової накладної №98 від 30.11.2023; від 13.02.2024 №10542598/40387906, щодо податкової накладної №95 від 31.12.2023; від 14.02.2024 №10551523/40387906, щодо податкової накладної №81 від 31.10.2023; від 13.02.2024 №10542599/40387906, щодо податкової накладної №101 від 31.10.2023; від 06.03.2024 №10673440/40387906, щодо податкової накладної №20 від 15.02.2024; від 06.03.2024 №10673436/40387906, щодо податкової накладної №21 від 19.02.2024; від 06.03.2024 №10673435/40387906, щодо податкової накладної №25 від 20.02.2024; від 06.03.2024 №10673439/40387906, щодо податкової накладної №26 від 21.02.2024; від 06.03.2024 №10673437/40387906, щодо податкової накладної №27 від 22.02.2024; від 06.03.2024 №10673438/40387906, щодо податкової накладної №23 від 19.02.2024; зобов`язати ДПС України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних складені товариством, за датою їх фактичного подання, податкові накладні: №11 від 16.08.2023; №69 від 31.07.2023; №7 від 05.08.2023; №76 від 31.07.2023; №47 від 30.09.2023; №45 31.07.2023; №48 від 31.08.2023; №2 від 13.06.2023; №58 від 30.09.2023; №56 від 30.09.2023; №61 від 30.09.2023; №53 від 31.08.2023; №55 від 31.07.2023; №41 від 30.09.2023; №40 від 31.07.2023; №40 від 31.08.2023; №48 від 30.09.2023; №73 від 31.10.2023; №74 від 31.10.2023; №16 від 24.10.2023; №15 від 24.10.2023; №43 від 29.12.2023; №42 від 29.12.2023; №17 від 12.12.2023; №2 від 04.12.2023; №9 від 08.12.2023; №13 від 11.12.2023; №6 від 06.12.2023; №3 від 05.12.2023; №21 від 18.12.2023; №19 від 13.12.2023; №20 від 15.12.2023; №27 від 22.12.2023; №101 від 08.11.2023; №98 від 15.12.2023; №95 від 09.01.2024; №81 від 08.11.2023; №20 від 15.02.2024; №21 від 19.02.2024; №25 від 20.02.2024; №26 від 21.02.2024; №27 від 22.02.2024; №23 від 19.02.2024.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року відкрито провадження у справі та встановлено, що дана справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2025 року, позов задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ГУ ДПС у Дніпропетровській області звернулося до суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, а в задоволенні позову відмовити.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 5 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), №40160/12) вказав на обмеженість доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], №36760/06, п. 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (див. згадане вище рішення у справі ««Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», п. 45; згадане вище рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», п. 37; та «Козліца проти Хорватії»(Kozlica v. Croatia), №29182/03, п. 32, від 2 листопада 2006 року; див. також «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia), №18499/08, п. 29, від 7 липня 2015 року). 83.

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості (див. згадане вище рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», п. 36; згадане вище рішення у справі «Козліца проти Хорватії», п. 33; згадане вище рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», п. 34, «Добріч проти Сербії» (Dobriж «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA) - РІШЕННЯ 35 v. Serbia), №№2611/07 та 15276/07, п. 54, від 21 червня 2011 року; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanoviж v. Serbia), 32299/08, п. 48, від 2 жовтня 2012 року). 84.

При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», п. 54).

Також Європейський суд з прав людини постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви №26293/18 від 09.10.2018 у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Європейський суд у вказаному рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалось судами нижчих інстанцій.

Отже, за прецедентною практикою Європейського суду з прав людини обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Частиною шостою статті 12 КАС України передбачено перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності.

Такий перелік не є вичерпним.

Зі змісту пункту 10 частини шостої статті 12 КАС України можна зробити висновок про те, що суд має право віднести до категорії справ незначної складності справу, яка не передбачена у вищезазначеному переліку, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у виключному порядку (частина четверта статті 12 КАС України), а також через складність та інші обставини.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Аналіз доводів касаційної скарги не дає підстав суду касаційної інстанції для висновку про наявність у цьому випадку обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Отже, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що випадків, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, не встановлено, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини п`ятої статті 328, пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Адверс» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання зареєструвати у реєстрі податкові накладні, зобов`язання виключити товариство з переліку платників податків, які відповідають критеріям ризиковості.

Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді Н.Є.Блажівська

О.О.Шишов