Справа № 420/1353/25
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2025-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1353/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо відмови у перерахунку та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення та наданні компенсації за невикористані дні додаткової відпустки; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з урахуванням раніше проведених виплат та наданні компенсації за невикористані дні додаткової відпустки з урахуванням додаткового стажу служби в поліції, який становить 07 років 00 місяців 09 днів.

Ухвалою судді від 27.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Проте позовна заява підлягала залишенню без руху, так як після відкриття провадження у справі встановлено, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 122, 123 КАС України.

Ухвалою суду від 17.02.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху із наданням п`ятиденного строку з дня отримання ухвали для усунення зазначених вище недоліків.

Так, ОСОБА_1 відповідно до наказу № 301о/с від 21.03.2023 було внесено зміни до наказу № 1488о/с «По особовому складу» від 11.11.2020 та перераховано вислугу років в поліції та до стажу служби в поліції було включено вислугу в податкової міліції позивача. Таким чином, відповідно до зазначеного наказу станом на 11.11.2020 року - загальна вислуга позивача в поліції склала 18 років 25 днів.

Зазначені зміни у наказі № 1488о/с було зроблено на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.11.2022 року по справі № 420/13460/22 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.03.2023 року по справі № 420/13460/22.

Відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.11.2022 року по справі № 420/13460/22, яке постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.03.2023 залишено без змін, зазначено наступне: «з огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення з урахуванням раніше проведених виплат починаючи з 11.11.2020, та надати додаткову відпустку згідно вислуги років, передчасними, а отже, адміністративний позов в даній частині не підлягає задоволенню».

Тобто, строк звернення до суду є необмеженим, оскільки на момент прийняття рішення судом, частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці обмежується тримісячним строком.

Таким чином, обчислення тримісячного строку для звернення до суду у спірних правовідносинах починається з наступного дня з дати прийняття постанови П`ятим апеляційним адміністративним судом, якою залишено рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/13460/22 без змін, а саме з 14.03.2023 і завершується 14 червня 2023 року (з урахуванням ч. 6 ст. 120 КАС України).

Однак, позовну заяву було подано до суду лише 15.01.2025, тобто з пропуском строку звернення до суду.

Позивач знав, що судами було вирішено на його користь перерахувати стаж служби в поліції, а позовні вимоги щодо надбавки за вислугу років та компенсація за дні додаткової відпустки залишилися поза увагою суду, як вимоги, які є передчасними.

У заяві від 25 листопада 2024 року позивач просив провести перерахунок та виплату грошового забезпечення за стаж служби в поліції за період з 07.11.2015 на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.11.2022 року по справі № 420/13460/22.

Тобто, позивачу було достеменно відомо про те, що позовні вимоги щодо компенсації за дні додаткової відпустки та надбавки за вислугу років відповідно до зазначеного рішення суду залишилися без задоволення.

В той же час, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що існували непереборні обставини, які перешкоджали позивачу звернутися до суду, позивачем не надано.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Законом №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі №460/17052/21, від 25.04.2023 року у справі №380/15245/22, від 17.08.2023 року у справі 380/14039/22, від 07.10.2024 року у справі №500/7802/23, які в силу ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковими для врахування при розгляді даної справи.

Обчислення тримісячного строку для звернення до суду у спірних правовідносинах починається з наступного дня з дати прийняття постанови П`ятим апеляційним адміністративним судом, якою залишено рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/13460/22 без змін, а саме з 16.03.2023 і завершується 16 червня 2023 р.

Однак, позовну заяву було подано до суду лише 15.01.2025 року, тобто з пропуском строку звернення до суду.

З огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 09.02.1999 №1-рп/99, від 13.05.1997 №1-зп, від 05.04.2001 №3-рп/2001), Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі №260/3564/22 дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX) тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Як вже було вище зазначено, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (частина перша статті 233 КЗпП України).

В свою чергу, нормами пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України передбачено, що під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин на всій території України був установлений Постановою КМУ №211, за пунктом 1 якої (у первинній редакції) карантинні обмеження були запроваджені з 12 березня до 03 квітня 2020 року.

Згодом цей строк був неодноразово змінений згідно з постановами КМУ від 23 лютого 2022 року №229, від 27 травня 2022 року №630, від 19 серпня 2022 року №928, від 23 грудня 2022 року №1423. Востаннє цей строк був продовжений Постановою КМУ від 25 квітня 2023 року №383 до 30 червня 2023 року і згідно з Постановою КМУ №651 карантин припинив дію з 30 червня 2023 року.

У пункті 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України йдеться саме про продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21 та від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22.

З вказаного слідує, що строки для звернення до суду, які передбачені у статті 233 КЗпП України, були продовжені на строк дії карантину. Тобто якщо під час дії карантину на всій території України існували чи виникли підстави (з якими пов`язується відлік строку) для звернення до суду за вирішенням трудового спору, то строк на це звернення не обмежувався строками, які визначені у статті 233 КЗпП України, а продовжувався на строк дії карантину. З припиненням дії карантину, якщо строк, установлений у статті 233 КЗпП України, був «прив`язаний» до нього, закінчується і строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Відповідно до частини першою статті 233 КЗпП України (в чинній редакції згідно із Законом № 2352-ІХ) з 19.07.2022 обмежене тримісячним строком; водночас вказаний строк не підлягає застосуванню до 30.06.2023, так як він продовжений на строк дії карантину, який відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023.

Відповідно до абзацу третього пункту 9 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі Порядок № 260), грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види в поточному місяці за минулий.

Таким чином тримісячний строк звернення до суду щодо виплати грошового забезпечення за період з урахуванням додаткового стажу служби в поліції, здійсненого на виконання судового рішення від 16.03.2023, спливає через три місяці з дня, коли позивач дізнався про порушення свого прав, а з урахуванням завершення карантину 30.06.2023, зазначений строк розпочав відлік з 01.07.2023 та сплинув через три місяці.

З огляду на викладене суд вважає, що позовні вимоги подані з порушенням тримісячного строку звернення до адміністративного суду, оскільки позивач до суду звернувся з позовом 15.01.2025.

Обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.

З урахуванням наведеного, реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Отже, позивачу необхідно було подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням причин пропуску такого строку та наданням відповідних доказів.

24.02.2025 до суду від представника позивача на виконання вищезазначеної ухвали надійшла заява про поновлення строку на звернення до суду, в обґрунтування якої зазначено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.11.2022 по справі 420/13460/22, яке набрало законної сили 14.03.2023, позовні вимоги задоволено частково: зобов`язано Головне управління Національної поліції в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в поліції стаж служби у податковій міліції, який становить 07 років 00 місяців 09 днів. Позовні вимоги щодо перерахунку грошового забезпечення та компенсації за невикористану відпустку з урахуванням стажу роботи в податковій міліції суд визнав передчасними. З урахуванням цього, позивач звернувся до відповідача із заявою щодо проведення перерахунку та виплати грошового забезпечення з урахування стажу роботи в податковій міліції, однак листом від 30.12.2024 було отримано відмову. Тобто, фактично відмову у нарахуванні грошового забезпечення у відповідача виникло після 14.03.2023, однак через неповідомлення позивача щодо виконання рішення суду, останній довідався про відмову у такому проведенні нарахування тільки із відповіді від 30.12.2024. У даному випадку для визначення строку звернення до суду не підлягають положення ст. 233 Кодексу законів про працю України (адже там йде мова про справи про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні). У свою чергу, відповідно до пункту 1 постанови КМУ № 168, виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників), що свідчить про відсутність будь-якого обов`язку Позивача самостійно вчиняти певні дії для реалізації свого права на отримання такої винагороди, в тому числі, звертатися із рапортом про її виплату. Отже, фактичні обставини свідчать про наявність саме триваючих правовідносин, в яких відповідач (як суб`єкт владних повноважень) протягом певного проміжку часу ухилявся від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) по відношенню до позивача.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає адміністративний позов підлягаючим залишенню без розгляду через пропуск позивачем строку на звернення до суду без поважних причин.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист визначеним законом шляхом.

За змістом частини третьої статті 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства, зокрема, є верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються КАС України.

Згідно із частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 380/2355/20 від 28 травня 2021 року.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).

Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» («Перез де Рада Каванілес проти Іспанії»), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Osman v. the United Kingdom» («Осман проти Сполученого Королівства»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Kreuz v. Poland» («Круз проти Польщі»), заява №28249/95).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Відповідно до ч.3, 4 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Водночас суд не вбачає підстав для поновлення позивачу строку на звернення до суду із даними вимогами.

Так, правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження періоду, у межах якого фізична або юридична особа (суб`єкти приватного права), а також орган державної влади та місцевого самоврядування (суб`єкти публічного права) можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права; у питаннях визначення строків одразу закладена певна суперечність між інтересами однієї сторони, яка наполягає на безумовному застосуванні процесуальних строків, та інтересами іншої сторони, яка вважає, що строк варто поновити (існує умовний конфлікт між принципом правової визначеності та принципом права на судовий захист (доступу до суду), обидва з яких є важливими елементами принципу верховенства права).

Встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого законом або судом проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) суб`єкта владних повноважень або судове рішення отримують додаткову легітимність (стабільність) та не передбачатимуть можливості перегляду (скасування), а правові наслідки їх прийняття (вчинення) не будуть відмінені.

Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, а також судового рішення.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності та об`єктивності, поведінки сторін, значимості справи та її впливу на суспільні відносини і національну безпеку, наявності фундаментальної судової помилки, а також непереборності обставин, що спричинили пропуск строку.

В даному випадку позивач звернувся до суду із адміністративним позовом 15.01.2025 з приводу оскарження дій Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо відмови у перерахунку та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення та наданні компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та похідною вимогою.

Відповідно до наказу № 301о/с від 21.03.2023 було внесено зміни до наказу № 1488о/с «По особовому складу» від 11.11.2020 та перераховано вислугу років в поліції та до стажу служби в поліції позивача було включено вислугу в податкової міліції позивача. Таким чином, відповідно до зазначеного наказу станом на 11.11.2020 загальна вислуга позивача в поліції склала 18 років 25 днів.

Зазначені зміни у наказі № 1488о/с було зроблено на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.11.2022 року по справі № 420/13460/22 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.03.2023 року по справі № 420/13460/22.

Відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.11.2022 року по справі № 420/13460/22, яке постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2023 залишено без змін, зазначено наступне: «з огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення з урахуванням раніше проведених виплат починаючи з 11.11.2020, та надати додаткову відпустку згідно вислуги років, передчасними, а отже, адміністративний позов в даній частині не підлягає задоволенню».

Позивач був обізнаний про те, що судами було вирішено на його користь перерахувати стаж служби в поліції, а позовні вимоги щодо надбавки за вислугу років та компенсація за дні додаткової відпустки залишилися поза увагою суду, як вимоги, які є передчасними.

У заяві від 25 листопада 2024 року позивач просив провести перерахунок та виплату грошового забезпечення за стаж служби в поліції за період з 07.11.2015 на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.11.2022 року по справі № 420/13460/22.

Тобто, позивачу було достеменно відомо про те, що позовні вимоги щодо компенсації за дні додаткової відпустки та надбавки за вислугу років відповідно до зазначеного рішення суду залишилися без задоволення, а відтак, з урахуванням завершення карантину, з 01.07.2023 розпочав відлік спеціальний строк на звернення до суду із відповідними позовними вимогами. При цьому звернення позивача із заявою від 25.11.2024 щодо проведення перерахунку та виплати грошового забезпечення з урахування стажу роботи в податковій міліції не утворює перебігу строку позовної давності, а лише свідчить про те, що позивач зі спливом суттєвого часу розпочав вчиняти активні дії.

При цьому суд критично оцінює посилання представника позивача на введення воєнного стану на території України, так як зазначена обставина не може бути автоматично поважною причиною для поновлення строку без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло та обумовило пропуск строку.

Отже, позивачем не надано жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку.

Жодних об`єктивних причин пропущення строку на звернення до суду позивачем у клопотанні не наведено.

Натомість сторона позивача просить нівелювати взагалі інститут строку на звернення до суду з позовом, надавши перевагу в такий спосіб позивачу.

Таке правозастосування не є порушенням права особи на доступ до правосуддя, а є дотриманням принципу «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує, в світлі якого і запроваджено обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками.

Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного:

1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Так, суд наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

До того ж, суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

При викладених вище обставинах, суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, адже сутність зазначеного інституту полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 123, 240 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до суду відмовити.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк