Справа № 520/23773/24
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2025-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 р. Справа № 520/23773/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 (ухвалене суддею Бабаєвим А.І.) по справі № 520/23773/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області

про визнання скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила: скасувати рішення № 02 від 24.07.2024 Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пенсії; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати період роботи ОСОБА_1 в органах місцевого самоврядування з 05.07.2001 по 26.03.2019 до стажу державної служби та призначити і виплачувати ОСОБА_1 з 17.07.2024 пенсію за віком державного службовця, відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, у розмірі 60 відсотків від заробітної плати, зазначеної у довідках від 17.07.2024 № 08-49/1711 та № 08-49/1712, виданих Управлінням праці та соціального захисту населення Чугуївської міської ради Харківської області.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 позов задоволено частково, а саме: скасовано рішення № 02 від 24.07.2024 Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області «Про відмову в призначенні пенсії»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.07.2024 про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України Про державну службу, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що позивачка знаходиться на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію за віком.

Позивачка звернулася до пенсійного органу із заявою, в якій просила призначити пенсію за віком, відповідно до Закону України Про державну службу.

За результатами розгляду вищезазначеної заяви, за принципом екстериторіальності, рішенням Головного управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області № 02 від 24.07.2024 відмовлено позивачці в призначенні пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про державну службу» № 889-VII від 10.12.2015, у зв`язку з відсутністю необхідного стажу на посадах віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, оскільки стаж роботи на посадах держслужбовця не зараховано, згідно довідки № 08-49/1713 від 17.07.2024, а саме період роботи з 05.07.2001 по 26.03.2019 в Управлінні соціального захисту населення Чугуївської міської ради Харківської області, оскільки після набрання чинності Законом України Про службу в органах місцевого самоврядування від 07.06.2001 № 2493-ІІІ з 05.07.2001 посадові особи місцевого самоврядування не є державними службовцями і періоди роботи на посадах самоврядування не можуть бути зараховані до стажу державної служби, оскільки за вказаними посадами складається присяга та встановлюється ранг посадової особи органів місцевого самоврядування, а не державного службовця. Вказано, що стаж ОСОБА_1 на посаді державного службовця складає 7 роки 4 місяці 4 дні.

Позивачка не погодилася з вищезазначеним рішенням відповідача та звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що належним способом захисту прав позивачки є зарахування часу перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України Про службу в органах місцевого самоврядування, який входить до стажу державної служби.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Конституційний Суд України зазначив, що Основний Закон України закріплює основоположні засади права громадян на соціальний захист і відносить до законодавчого регулювання механізм реалізації цього права (абзац 7 пункту 2 мотивувальної частини Рішення № 10-рп/2001 від 20.06.2001).

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України Про державну службу № 3723-ХІІ від 16.12.1993, на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Тобто до 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом України Про державну службу № 889-VІІІ від 10.12.2015), право на пенсію державного службовця мали особи, які: а) досягли певного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мають передбачений законодавством страховий стаж; б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016, відповідно до ст. 90 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VІІІ, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

При цьому законодавець визначив певні умови, за дотриманням яких у осіб зберігається право на призначення пенсії, відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ від 16.12.1993 року.

Відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" № 889-VІІІ від 10.12.2015, державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ від 16.12.1993 у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно із п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" № 889-VІІІ від 10.12.2015, для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ від 16.12.1993 та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ від 16.12.1993 в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про державну службу" № 889-VІІІ від 10.12.2015 передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 1 травня 2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ від 16.12.1993, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців статтею 37 Закону України "Про державну службу" від № 3723-ХІІ від 16.12.1993 передбачені додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Із урахуванням вищевикладеного суд апеляційної інстанції погоджується з висновком судом першої інстанції, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії, відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ від 16.12.1993, після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону України "Про державну службу" від № 3723-ХІІ від 16.12.1993 і Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про державну службу" № 889-VІІІ від 10.12.2015 , а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Отже, після 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом України "Про державну службу" № 889-VІІІ від 10.12.2015) зберігають право на призначення пенсії державного службовця, відповідно до ст. 37 Закону України Про державну службу від № 3723-ХІІ від 16.12.1993, лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від № 889-VІІІ від 10.12.2015 та мають передбачені частиною 1 статті 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ від 16.12.1993 вік і страховий стаж.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у рішенні Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі № 822/524/18 та у постановах Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі № 676/4235/17, від 19.03.2019 у справі № 466/5138/17.

Судовим розглядом встановлено, що підставою для відмови позивачці в переведенні на пенсію за віком, відповідно до ст. 37 Закону № 889-VIII, стала недостатність стажу державної служби, а саме на зарахування стажу роботи на посадах держслужбовця, згідно довідки № 08-49/1713 від 17.07.2024, а саме період роботи з 05.07.2001 по 26.03.2019 в Управлінні соціального захисту населення Чугуївської міської ради Харківської області, оскільки з набранням чинності Законом України Про службу в органах місцевого самоврядування від 07.06.2001 №2493-111, з 05.07.2001 посадові особи місцевого самоврядування не є державними службовцями і періоди роботи на посадах самоврядування не можуть бути зараховані до стажу державної служби, оскільки за вказаними посадами складається присяга та встановлюється ранг посадової особи органів місцевого самоврядування, а не державного службовця.

Відповідно до пункту 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 №229 (в подальшому -Порядок №229), стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII.

Згідно із п. 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VIII, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 (в подальшому - Порядок № 283), що діяв до набрання чинності Законом України Про державну службу № 889-VIII, робота на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених ст. 14 Закону України Про службу в органах місцевого самоврядування, а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування зараховується до стажу державної служби.

Згідно із п. 4 Порядку № 283, до стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України Про службу в органах місцевого самоврядування.

Порядок № 283 втратив чинність у зв`язку із затвердженням 25.03.2016 постановою № 229 Кабінету Міністрів України нового Порядку обчислення стажу державної служби.

Згідно із п. 4 Порядку № 229, до стажу державної служби зараховується, зокрема, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України Про службу в органах місцевого самоврядування, входить до стажу державної служби.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №735/939/17.

Отже, доводи відповідача про те, що стаж роботи на посадах в органах місцевого самоврядування не може бути зарахований як стаж державного службовця є безпідставними.

Судовим розглядом встановлено, що в оскаржуваному рішенні зазначено, що до стажу роботи на посадах держслужбовця не зараховано, згідно довідки № 08-49/1713 від 17.07.2024, період роботи з 05.07.2001 по 26.03.2019 в Управлінні соціального захисту населення Чугуївської міської ради Харківської області, проте в довідці від 17.07.2024 № 08-49/1712, виданій Управлінням праці та соціального захисту населення Чугуївської міської ради Харківської області, визначені складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця за період роботи позивачки з 01.05.2016 по 28.02.2019.

Також, відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 від 16.05.1982 серії НОМЕР_1 , позивачка: 01.03.2001 прийнята на посаду спеціаліста 2 категорії по соціальним виплатам відділу соціальних виплат та бухгалтерського обліку, 21.08.2001 присвоєний 11 ранг посадової особи місцевого самоврядування та прийнята присяга посадової особи місцевого самоврядування; 25.11.2002 переведена на касира; 15.01.2007 пееведено на посаду інспектора відділу бугалтерського обліку; 01.02.2008 призначено на посаду спеціаліста 2 категорії відділу соціальних гарантій та пільг, як таку що пройшла за конкурсом та має 11 ранг посадової особи місцевого самоврядування; 26.03.2019 звільнена з посади за згодою сторін з посади головного спеціаліста відділу соціальних гарантій та пільг Управління соціального захисту населення Чугуївської міської ради Харківської області.

Таким чином, у спірний період позивачка працювала на посадах в органах місцевого самоврядування, які підлягають зарахуванню до стажу державної служби, що підтверджується записами трудової книжки, проте відповідачем не досліджено зміст трудової книжки та не надано оцінки зазначеному в ній періоду роботи, а відмовлено Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області у призначенні пенсії позивачці з підстав не зарахування періоду роботи з 05.07.2001 по 26.03.2019 на посадах держслужбовця, згідно довідки № 08-49/1713 від 17.07.2024, хоча довідка з таким номером в матеріалах справи відсутня, а довідка № 08-49/1712 від 17.07.2024 видана щодо іншого періоду роботи позивачки, а саме з 01.05.2016 по 28.02.2019.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки під час розгляду заяви позивачки Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області не досліджено зміст трудової книжки позивачки та не надано оцінки зазначеному в ній періоду роботи з 05.07.2001 по 26.03.2019 на предмет включення такого періоду роботи до стажу роботи на посадах держслужбовця та протиправно відмовлено з підстав незарахування стажу державного службовця, згідно довідки № 08-49/1713 від 17.07.2024, у зв`язку з чим рішення № 02 від 24.07.2024 Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області є протиправним та підлягає скасуванню.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки розгляд заяви та винесення спірного рішення за заявою позивачки від 17.07.2024 здійснювало Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, яке було визначено за принципом екстериторіальності, відповідно до п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим Постановою Правління ПФУ 25.11.2005 № 22-1, то належним способом захисту прав позивачки є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.07.2024 про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 по справі № 520/23773/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Л.В. Любчич О.А. Спаскін