Справа № 357/1232/25
Суддя: Бондаренко О. В.
Дата ухвалення: 2025-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 357/1232/25
Провадження № 2-а/357/21/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючий - суддя Бондаренко О.В., за участю секретаря судового засідання - Пугач В.І., Каплічної Ж.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

24.01.2025 представник позивача, адвокат Сологуб Артем Михайлович, звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що 24.11.2024 приблизно о 20:00 год громадянин України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рухаючись автомобілем марки «Mercedes Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , був зупинений на блокпості Новоград-Волинського району (позивач встиг зателефонувати дружині, ОСОБА_2 та повідомити, що його зупинили на блокпості), надав працівнику поліції всі необхідні документи, претензій від поліцейського не було. Позивач, як військовозобов`язаний, перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 , свої дані уточнив вчасно 21.07.2024, що підтверджується військово-обліковим документом з системи Резерв+ Міністерства оборони. Проте, невідомі особи у військовій формі, які лише представилися «працівниками ТЦК», без надання своїх посвідчень, почали вести себе агресивно, погрожували та, в результаті, розбили вікно автомобіля та здійснили неправомірне проникнення в автомобіль, із застосуванням фізичної сили відчинили двері автомобіля і витягнули з нього позивача проти його ж волі, забрали телефон та відвезли у невідомому напрямку без будь-яких пояснень. Тобто, позивача фактично було викрадено без складання відповідного протоколу, а автомобіль позивача з розбитим вікном та ключами в середині, залишили на узбіччі дороги.Утримували позивача в підвалі, разом із іншими чотирма невідомими чоловіками невідомі особи, які не дали йому можливості зв`язатися з дружиною чи адвокатом, чим обмежили його конституційні права: на повагу до його гідності; на свободу та особисту недоторканність; на свободу пересування; на професійну правничу допомогу; на непорушність права власності. На наступний день, 25.11.2024 невідомі особи повідомили позивачу, який і надалі перебував в підвалі, що він має пройти медичну огляд. При цьому, ніхто так і не представився належним чином позивачу, не надав необхідних документів та пояснень щодо підстав його затримання, не дали позивачу можливості зв?язатися з дружиною чи адвокатом, телефон йому так і не повернули. Відповідно, позивач відмовився від будь-якого медичного втручання невідомими особами в невідомому місці.25.11.2024 дружина позивача звернулася до служби 102 щодо насильного утримання позивача, що підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку N?47652 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від24.11.2024. Звягельський районний відділ поліції ГУНП в Житомирській області повідомив дружині Позивача, що потрібно звертатися до ІНФОРМАЦІЯ_1 для з`ясування всіхобставин.26.11.2024 невідомі особи повідомили позивачу, який і надалі перебував в підвалі в невідомому для нього місці, що він має пройти медичну огляд та відвезли його в невідомому напрямку. В цій незрозумілій ситуації, позивач вимушений був написати заяву про те, що відмовляється на разі проходити медичний огляд військо-лікарською комісією, оскільки йому необхідно зібрати медичні документи про захворювання за місцем проживання. Ніяких інших документів чи пояснень від «працівників ТЦК» позивач не отримував і лише після приїзду адвоката позивача, його відпустили додому. Потрібнозазначити, що направлення на проходження ВЛК не вручалося Позивачу. З постановою №901 від 29.11.2024 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУПАП, позивач отримав лише 14.01.2025, тим самим дізнався ким був незаконно затриманий та утримувався 24.11.2024-26.11.2024, а також про те,що його притягли до адміністративної відповідальності. Про час та місце розгляду адміністративної справи позивач не був повідомлений.Таким чином, позивач вважає дії представників ІНФОРМАЦІЯ_1 протиправними, тобто такими, що порушували його права, свободи або законні інтереси, а постанову №901 від 29.11.2024 ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно - незаконною. Позивач під час незаконного викрадення та перебування в ІНФОРМАЦІЯ_1 не отримував ні повістки на проходження медичного огляду, ні направлення на медичний огляд, ні копії протоколу затримання, а також не підписувався на даних документах. Невідомі особи не повідомили хто вони, де позивач перебуває, на якій підставі був затриманий, яке здійснив адміністративне правопорушення, вони лише в усному порядку повідомили його про необхідність пройти медичний огляд. Тому, цілком правомірною була поведінка позивача щодо відмови в проходженні медичного огляду за таких умов.Таким чином, оскільки не було у встановленій формі запропоновано проходженнямедичного огляду ІНФОРМАЦІЯ_1 , складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, у діях позивача не має.Тому, просив визнати протиправною та скасувати постанову №901 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП від 29.11.2024 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, постановлену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , а справу про адміністративне правопорушення закрити та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.

06.02.2025 судом постановлено ухвалу, якою поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовною заявою, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено відкрите судове засідання на 20 лютого 2025 року о 15:30 год. Також, витребувано у ІНФОРМАЦІЯ_1 належним чином завірені копії матеріалів справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1, вчинене ОСОБА_1 , за результатами якої ІНФОРМАЦІЯ_1 винесено постанову №901 від 29.11.2024.

17.02.2025 відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі начальника ОСОБА_4 , подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що заперечує проти позову, вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Позивач обґрунтовує вимоги тим, що постанова №901 від 29.11.2024 винесена з порушенням чинного законодавства, оскільки: - позивач відмовився від проходження ВЛК в зв`язку з відсутністю медичних документів щодо його стану здоров`я; - направлення позивачу на проходження ВЛК не вручалось; - ненадання можливості позивачу скористатися правової допомогою; - направлення на ВЛК відбувалося в умовах незаконного затримання та незаконного утримання; - позивач не був повідомлений про місце та час розгляду адміністративної справи. 25.11.2024 під час уточнення військово-облікових даних встановлено, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є військовозобов`язаним, перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 з 15.04.2010 підкартотека: підлягає призову на військову службу під час мобілізації, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Відповідно до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів позивач є військовозобов`язаним, не має відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, не перебуває на спеціалізованому обліку (бронь), підлягає призову на військову службу під час мобілізації. 25.11.2024 військовозобов`язаному позивачу повідомлено про необхідність проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби. Позивачу було запропоновано отримати направлення №3755 від 25.11.2024, яке зареєстровано в журналі реєстрації направлень на ВЛК. Однак, військовозобов`язаний ОСОБА_1 від проходження ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_4 відмовився, оскільки йому необхідно збирати медичні документи про захворювання за місцем проживання. 25.11.2024 посадовими особами складено акт відмови від отримання направлення на медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення ступеня придатності до військової служби під час мобілізації та відмови проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби. Відповідно до Акту ОСОБА_1 25.11.2024 відмовився в приміщенні каб. 17 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , під час вручення направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду для визначення придатності до проходження військової служби від отримання направлення №3755 від 25.11.2024 начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 на військово-лікарську комісію та відмовився проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби. Відповідно до Акту 25.11.2024 о 17:30 год. позивач був ознайомлений з вимогами законодавства щодо військового обліку, мобілізаційної підготовки та мобілізації, та передбаченою законом відповідальністю за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, в тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином твердження позивача, що останньому не вручалось направлення на медичний огляд не відповідає дійсності, відповідач відмовився від отримання направлення та проходження медичного огляду, посилаючись на відсутність медичних документів, про що позивач сам визнає в позовної заяві.25.11.2024 старшим офіцером адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_1 було складено протокол №528 про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст.210-1 КУпАП, відповідно до якого 25.11.2024 о 17 год. 00 хв. в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 позивач відмовився отримувати направлення на медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби під час мобілізації №3755 від 25.11.2024та відмовився проходити медичний огляд для визначення ступеня придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії. Під час складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення вчинене ОСОБА_1 останньому було роз`яснено права передбачені ст.268 КУпАП, в тому числі, що під час розгляду справи він має право на юридичну допомогу адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Будь-яких клопотань, заяв про бажання скористатися юридичною допомогою ОСОБА_1 під час складання протоколу не заявляв, про що свідчить відсутність зауважень позивача в протоколі. Розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувся 29.11.2024 о 12:00 год. без участі особи, яка притягалася до відповідальності, оскільки позивач на розгляд справи не з`явився, хоча був повідомлений про місце та час розгляду справи, про що свідчить акт від 25.11.2024, складений о 17.40, про те що військовозобов`язаний ОСОБА_1 відмовився від надання пояснень, а також відмовився підписувати протокол та його отримувати, останнього повідомлено про дату та час розгляду справита свідчить підпис свідків в протоколі №528 від 26.11.2004. Клопотань щодо відкладення розгляду справи ОСОБА_1 не подавав. Таким чином твердження позивача, що останньому не було повідомлено про час та місце розгляду адміністративної справи не відповідає дійсності.29.11.2024 ТВО начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 було винесено постанову № 901 за справою про адміністративне правопорушення, в якій вказано, що ОСОБА_1 25.11.2024 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовився від отримання направлення на проходження військово-лікарської комісії з метою встановлення ступеня придатності до військової служби № НОМЕР_2 від 25.11.2024 та відмовився проходити медичний огляд для визначення ступеня придатності до військової служби. Таким чином, ОСОБА_1 в порушення ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП, тобто порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період та накладено штраф у сумі 17000, 00 гривень. Згідно з ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливим періодом є період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Указом Президента України від 24.02.2022№ 69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено про проведення загальної мобілізації, яку в подальшому було продовжено і яка діяла станом на час притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. Згідно ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону. Питання військово-лікарської експертизи вирішуються спеціальним законодавством, а саме - Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 (далі - Положення). Військово-лікарська експертиза - це медичний огляд призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти та закладах фахової передвищої військової освіти (далі - ВВНЗ), ліцеїстів військових (військово-морських, військовоспортивних) ліцеїв (далі - ліцеїсти); осіб, звільнених з військової служби; визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ; встановлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, осіб, звільнених з військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв), які призвели до смерті військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби. Військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів. Медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови). Пунктом 74 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затверджено Постановою КМУ №560 від 16 травня 2024 року (надалі Порядок №560), в редакції на час притягнення позивача до адміністративної відповідальності передбачено, що військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11. Направлення реєструється в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 та видається резервісту та військовозобов`язаному під особистий підпис. Обов`язок проходити медичний огляд визначено абз.4 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» де вказано, що громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно. За змістом пункту 1 додатку №2 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487, призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні, зокрема: проходити медичний огляд та лікування в закладах охорони здоров`я згідно з рішеннями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. Аналізуючи вищенаведені норми, слід прийти до висновку, що відмова від проходження ВЛК суперечить чинному законодавству. Проходження ВЛК є не правом, а обов`язком військовозобов`язаного, за порушення якого може наставати відповідальність. Щодо відмови від проходження ВЛК з посиланням на відсутність медичних документів, зазначає, що згідно з абз.3 п.3.4 розділу 3 Положення лікарі, які включаються до складу ВЛК із закладів охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, під час проведення медичного огляду ознайомлюються з медичними записами в ЕСОЗ та з іншими медичними документами, які надає військовозобов`язаний, що характеризують його стан здоров`я, а також вносять до ЕСОЗ відповідні медичні записи на підставі отриманої інформації. З цього слідує, що у лікарів ВЛК є доступ до ЕСОЗ для отримання необхідних медичних даних військовозобов`язаного. У разі незгоди із направленням на медичний огляд ВЛК позивач мав право оскаржити його у встановленому чинним законодавством порядку. Відповідно п.п. 72,73. Порядку №560 у разі незгоди громадянина з рішенням військово-лікарської комісії при районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки на підставі його заяви громадянин направляється для проходження військово-лікарської комісії при обласному ( ІНФОРМАЦІЯ_11 . Рішення військово-лікарської комісії при обласному (Київському та ІНФОРМАЦІЯ_11 про придатність резервіста або військовозобов`язаного за станом здоров`я до військової служби під час мобілізації може бути скасовано штатною військово-лікарською комісією вищого рівня або оскаржено у судовому порядку. В разі незгоди з висновком ВЛК позивач має право оскаржити ці рішення встановленим порядком. Необхідність надання військовозобов`язаним додаткових документів про стан його здоров`я має вирішуватись фахівцями ВЛК та не може бути підставою для відмови від проходження медичного огляду. У позові позивач обґрунтовує відмову від проходження ВЛК відсутністю у нього з собою медичних документів. Проте, з часу складання протоколу (25.11.2024) до дати винесення оскаржуваної постанови (29.11.2024) позивач мав змогу принести всі необхідні медичні документи та встановленим порядком пройти або розпочати проходити ВЛК. Доданий до позовної заяви витяг із застосунку Резерв +, свідчить про те що станом на дату подання позовної заяви позивач не пройшов ВЛК. Таким чином висновки позивача щодо законності відмови від проходження ВЛК на підставі відсутності особистих медичних документів помилкове. Щодо твердження позивача, що направлення відбувалося в умовах незаконного затримання та незаконного утримання. Предметом спору у справі є вимоги позивача про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення № 901 від 29.11.2024, якого позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за відмову від зобов`язання проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби, тобто за порушення ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Тобто позивач звернувся з позовом щодо оцінки судом правомірності оскаржуваної постанови, як рішення суб`єкта владних повноважень. У разі порушення прав чи інтересів службовими особами ІНФОРМАЦІЯ_1 при здійсненні ними своїх повноважень, пов`язаними з мобілізацією, судовий захист таких прав здійснюється в порядку адміністративного судочинства, шляхом звернення до компетентного адміністративного суду з відповідним позовом, а у разі вчинення щодо нього протиправних дій, що містять ознаки кримінальних правопорушень - до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Призов громадянина на військову службу під час мобілізації не є позбавленням особи права на свободу, а є обов`язком громадянина України, передбачений ст.65 Конституції України, відтак, не є незаконним затриманням або утриманням особи. Щодо витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу адвоката, до суду було надано копію Додаткової угоди № 1 від 20.01.2025, копію Акту приймання-передачі наданої правничої допомоги від 20.01.2025. З Акту приймання-передачі наданої правничої допомоги від 20.01.2025 вбачається, що адвокат надав правову допомогу, а клієнт прийняв наступні послуги за Договором про надання правової допомоги №21/11 від 20.11.2024: виїзд до ІНФОРМАЦІЯ_1 , представництво, консультація- 30000 грн, консультація 3000 грн, підготовка позовної заяви 6000 грн, подання позову 1000,00 грн. По-перше, заявлений позивачем розмір судових витрат, не є пропорційним, в обґрунтуванні витрат на професійну правничу допомогу не зазначено співмірність з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. По-друге, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що зазначено у рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (заява № 19336/04), заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Так, до позовної заяви не додано копії рахунків на оплату та відповідних платіжних квитанцій на загальну суму 40000,00 грн, а тому не можливо встановити чи були такі витрати понесені позивачем фактично. По-третє, в описі робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Сологубом А.М., зазначена послуга «виїзд до ІНФОРМАЦІЯ_1 , представництво, консультація» дата надання послуги 26.11.2024, однак протокол №528 складався саме 25.11.2024, при цьому до позовної заяви позивач не долучає жодного доказу, що адвокат Сологуб А.М. взагалі прибув 26.11.2024 в м. Звягель до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до журналу запису відвідувачів ІНФОРМАЦІЯ_1 25-26.11.2024 відсутні записи щодо відвідування адвокатом Сологубом А.М. ІНФОРМАЦІЯ_1 . Слід звернути увагу суду на дату заключення договору про надання правової допомоги № 21/11 - 20.11.2024, тобто за 5 днів до складання протоколу №528 від 25.11.2024 року про адміністративне правопорушення.Отже, позивачем по справі не доведено неправомірність винесення оскаржуваної постанови, при цьому з наявних у справі доказів, вбачається наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Постанова № 901 від 29.11.2024 по справі про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 210-1 КУпАП, винесена начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 є правомірною та законною. Таким чином, ІНФОРМАЦІЯ_1 вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та безпідставними, а позовну заяву такою, яка задоволенню не підлягає. Тому, враховуючи викладене, просить у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

17.02.2025 відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі начальника Миколи Оліярника, подав до суду належним чином завірені копії матеріалів справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1, вчинене ОСОБА_1 , за результатами якої винесено постанову №901 від 29.11.2024, на виконання ухвали суду від 06.02.2025.

Представник позивача, адвокат Сологуб Артем Михайлович та позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі начальника ОСОБА_4 , у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відзиві на позовну заяву, просив розгляд справи проводити без участі відповідача.

Відповідно до ст. 268 КАС України, суд дійшов висновку про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, оскільки неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого належним чином, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження без фіксування судового засідання технічними засобами згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України.

20.02.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про перехід до стадії ухвалення рішення та відкладення ухвалення і проголошення рішення на 25.02.2025 - 08:30 год, згідно ч.1 ст. 227, ч.3 ст. 243 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , є військовозобов`язаним, перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 з 15.04.2010, дані уточнено 21.07.2024, що підтверджується копією паспорта, копією військово-облікового документа з системи «Резерв+» Міністерства оборони та копією витягу з картотеки (а.с. 12, 13, 14, 53-55, 63).

Відповідно до протоколу №528 про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 25.11.2024, складеного старшим офіцером адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 (а.с.49-52), громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 25.11.2024 о 17 год. 00 хв. в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 , відмовився отримувати направлення на медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби під час мобілізації № НОМЕР_2 від 25.11.2024 та відмовився проходити медичний огляд для визначення ступеня придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії, порушивши вимоги ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», в особливий період, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Гр. ОСОБА_7 роз`яснено ст. 63 Конституції України, його права та обов`язки, передбачені ст. 268 КУпАП, повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться о 12 год. 00 хв. 29.11.2024 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ), кабінет № 7, але ОСОБА_1 від підпису відмовився.

29.11.2024 ТВО начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 було винесено постанову №901 за справою справі про адміністративне правопорушення (а.с. 16-17), в якій вказано, що 17 год 00 хв. 25.11.2024 ОСОБА_1 будучи військовозобов`язаним, знаходячись в ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовився від отримання направлення на проходження військово-лікарської комісії з метою встановлення ступеня придатності до військової служби під час мобілізації №3755 від 25.11.2024 та відмовився проходити медичний огляд для визначення ступеня придатності до військової служби. 25.11.2024 посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_1 складено акт відмови від отримання направлення на медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення ступеня придатності до військової служби під час мобілізації та відмови проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби. Від пояснень останній відмовився. ОСОБА_1 доведено вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням ІНФОРМАЦІЯ_1 та строк завершення медичного огляду.Таким чином, ОСОБА_1 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України та абзац. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», будучи належним чином повідомленим про необхідність проходження медичного огляду військово-лікарською комісією з метою визначення ступеня придатності до військової служби під час мобілізації, згідно виданого направлення керівника ІНФОРМАЦІЯ_1 №3755 від 25.11.2024 в особливий період, відмовився від отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду та проходження військово-лікарської комісії, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП, тобто порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період.

Відповідно до постанови №901 від 29.11.2024 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено стягнення в сумі 17000,00 грн.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №5-рп/2015 від 26 травня 2015 року наданого за поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з приводу офіційного тлумачення положення частини першої ст. 276 КУпАП органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Основного Закону України).

За ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється Кодексом.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У ст. 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена чинним законодавством.

Згідно зі ст. 235 КУпАП, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Нормами п.п. 12-13 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затверджене Постановою КМУ № 154 від 23.02.2024 (далі - Положення № 154) передбачено, що керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, зокрема, розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначені статтею 235 Кодексу України, і накладати адміністративні стягнення та визначати функціональні (посадові) обов`язки підлеглого йому особового складу.

Отже, закон уповноважує територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (в тому числі і районні) розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 210-1 КУпАП та від їх імені право накладати адміністративні стягнення мають керівники відповідних центрів.

Ст. 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності складу адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Ст. 254 КУпАП визначено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Згідно зі ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені ст. 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Відповідно до ч. 5 ст. 258 КУпАП, протокол не складається у разі вчинення в особливий період адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, розгляд яких віднесено до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України (у частині правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України), якщо особа не з`явилася без поважних причин або не повідомила причину неприбуття на виклик територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце виклику, та за наявності у територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України підтвердних документів про отримання особою виклику.

За приписами ч.1 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 277 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання органом (посадовою особою), правомочним розглядати справу, протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи.

Крім того, за змістом п. 3 ст. 278 КУпАП, орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує питання, зокрема, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення та чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Дослідивши протокол про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП №528 від 25.11.2024, складений старшим офіцером адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, судом встановлено, що в протоколі наявний запис про роз`яснення ОСОБА_1 під час складення протоколу його права та обов`язків передбачених ст.63 Конституції України, ст.268 КУпАП та наявний запис про повідомлення про розгляд справи 29.11.2024 о 12:00 год у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 , але ОСОБА_1 від підпису відмовився, про що наявна запис у протоколі та від отримання протоколу останній відмовився.

Як зазначено в оскаржуваній постанові № 901 від 29.11.2024, 17 год 00 хв. 25.11.2024 ОСОБА_1 будучи військовозобов`язаним, знаходячись в ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовився від отримання направлення на проходження військово-лікарської комісії з метою встановлення ступеня придатності до військової служби під час мобілізації №3755 від 25.11.2024 та відмовився проходити медичний огляд для визначення ступеня придатності до військової служби. Тобто скоїв порушення Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Ч. 1 ст. 210-1 КУпАП встановлено, що адміністративна відповідальність настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Ч. 3 ст. 210-1 КпАП України встановлено відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Зазначена норма є бланкетною, при її застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до абзацу 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014, коли було оприлюднено Указ Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».

Також, згідно з Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і по теперішній час.

Отже, станом на 25.11.2024 (дата вчинення правопорушення) діяв особливий період.

Ст. 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України, у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби, здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Нормами абз. 2 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вбачається, що громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів.

Відповідно до п.1 Положення №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. При цьому, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з введенням на території України воєнного стану та подальшої мобілізації громадян України, серед іншого встановлено Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Ч. 1 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

У п. 2 Порядку № 1487 закріплено, що військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави. Він полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій щодо: фіксації, накопичення та аналізу наявних людських мобілізаційних ресурсів за військово-обліковими ознаками; здійснення заходів із забезпечення виконання встановлених правил військового обліку призовниками, військовозобов`язаними та резервістами; подання відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів до органів ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

П. 1, 2, 7, 8 пункту 1 «Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» (додаток 2 до Порядку № 1487; далі - Правила) передбачено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні, зокрема, прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів на збірні пункти, призовні дільниці, до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях) районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів для взяття на військовий облік та визначення призначення на особливий період, оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори військовозобов`язаних та резервістів.

Відповідно до п. 3 цього Додатку 2 до Порядку № 1487 призовники, військовозобов`язані та резервісти за порушення правил військового обліку та законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зіпсуття або недбале зберігання військово-облікових документів, яке спричинило їх втрату, притягуються до адміністративної відповідальності згідно із Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду та зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Водночас, згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни, а саме військовозобов`язані та резервісти, зобов`язані з`явитися до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях.

Інші військовозобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, зобов`язані уточнити свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження.

У разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.

У повістці про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки зазначаються: 1) прізвище, ім`я та по батькові і дата народження громадянина, якому адресована повістка; 2) найменування територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що видав повістку; 3) мета виклику до територіального центру комплектування та соціальної підтримки; 4) місце, день і час явки за викликом; 5) підпис (електронний цифровий підпис) посадової особи, яка видала (сформувала) повістку; 6) реєстраційний номер повістки; 7) роз`яснення про наслідки неявки і про обов`язок повідомити про причини неявки.

Під час вручення повістки представники територіального центру комплектування та соціальної підтримки на вимогу громадянина, якому вручається повістка, зобов`язані назвати свої прізвища, ім`я та по батькові, посади, а також пред`явити службові посвідчення.

Судом встановлено, що 24.11.2024 дружина позивача ОСОБА_2 звернулася до Білоцерківського районного управління поліції із заявою про кримінальне правопорушення, що підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку №47652 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію (а.с. 15), в якій просила притягнути до відповідальності співробітників ІНФОРМАЦІЯ_4 , які пошкодили транспортний засіб та вчинили протиправні дії відносно її чоловіка ОСОБА_1 .

25.11.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 складено направлення ОСОБА_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з метою встановлення ступеню придатності до проходження військової служби під час мобілізації, до якого долучено картку обстеження та медичного огляду (а.с. 56-58).

Встановлено, що вказане направлення на медичний огляд зареєстроване в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 64-66).

Також, 25.11.2024 старшими офіцерами адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_8 складено акт відмови від отримання направлення на медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення ступеня придатності до військової служби під час мобілізації та відмови проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби (а.с. 59, 61-62).

У зв`язку з вищезазначеним, 25.11.2024 відносно ОСОБА_1 старшим офіцером адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , було складено протокол №528 про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та складено акт відмови ОСОБА_1 від надання пояснень, підписання протоколу та його отримання. Згідно даного акту, ОСОБА_1 повідомлено про дату та час розгляду справи про адміністративне правопорушення та зазначено, що останній від підпису відмовився.

Відповідно до оскаржуваної постанови від 29.11.2024 позивача притягнуто до відповідальності саме за відмову від отримання направлення на медичний огляд та відмову від проходження медичного огляду для визначення ступеня придатності до військової служби.

Так, пунктами 68-80 «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 (далі - Порядок), передбачений порядок медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів.

Відповідно до абзацу 3 пункту 69 вищезазначеного Порядку №560 (в редакції чинній на момент вчинення правопорушення) громадяни України, які перебувають на військовому обліку та з набранням чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, прибули до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для уточнення своїх облікових даних (адреси місця проживання, номерів засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інших персональних даних), на медичний огляд не направляються. На медичний огляд громадяни, які уточнили свої облікові дані, викликаються повісткою.

Відповідно до пункту 74, 78 Порядку №560 проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, резервістам та військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11. При цьому особам віком до 45 років видається направлення щодо визначення їх придатності до проходження військової служби у десантно-штурмових військах, силах спеціальних операцій, морській піхоті. Направлення реєструється в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 та видається резервісту та військовозобов`язаному під особистий підпис. Під час вручення направлення резервістам та військовозобов`язаним під особистий підпис доводяться вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду.

Контроль за направленням та проходженням резервістами та військовозобов`язаними військово-лікарської комісії покладається на керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Враховуючи вищевикладене, процедурі проходження позивачем медичного огляду передує формування повістки про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_1 для проходження медичного огляду, враховуючи, що позивач уточнив свої облікові дані, що підтверджується військово-обліковим документом з Резерв+ (а.с. 14), видача керівником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період від 16.05.2024 №560 та реєстрація відповідного направлення в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період від 16.05.2024 №560.

Однак, матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять доказів підтвердження вручення позивачу повістки (виклику) до ІНФОРМАЦІЯ_1 , а навпаки позивач вже перебував у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 , адже був доставлений працівниками ІНФОРМАЦІЯ_1 , а під час вручення повістки представники ІНФОРМАЦІЯ_1 зобов`язані назвати свої прізвища, ім`я та по батькові, посади, а також пред`явити службові посвідчення.

Громадянин ОСОБА_1 був викликаний до ІНФОРМАЦІЯ_1 у встановлений пп.2 п.1 Додатку 2 постанови КМУ №1487 від 30.12.2022 спосіб, тим самим не отримував від відповідача жоден документ, у якому б зазначалось про строки проходження медичного огляду.

Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначають лише три типи документів, при отриманні яких у військовозобов`язаного виникає обов`язок прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_1, та такими документами є: мобілізаційне розпорядження, повістка, розпорядження, при цьому, в протоколі серії 5 №238 від 20.11.2023 року зазначено про те, що до нього додається «направлення на медичний огляд», а в оскаржуваній постанові відповідачем проігноровано те, що «направлення на ВЛК» не є тотожнім таким документам як «мобілізаційне розпорядження, повістка, розпорядження».

Також, відносно ОСОБА_1 комісіями, зокрема, з питань взяття на військовий облік, з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_1, не приймалось будь-якого рішення, тому відповідно і обов`язок проходження медичного огляду позивача не виник. Таким чином, відповідачем безпідставно вказано в оскаржуваній постанові про порушення позивачем вимог абзацу 4 ч.10 ст.1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Щодо твердження представника відповідача про те, що відмова від проходження ВЛК з посиланням на відсутність медичних документів, є неправомірною, оскільки згідно з абз.3 п.3.4 розділу 3 Положення лікарі, які включаються до складу ВЛК із закладів охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, під час проведення медичного огляду ознайомлюються з медичними записами в ЕСОЗ та з іншими медичними документами, які надає військовозобов`язаний, що характеризують його стан здоров`я, а також вносять до ЕСОЗ відповідні медичні записи на підставі отриманої інформації, слід зазначити наступне.

Так, пунктом 1.2 Розділу 1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України, затверджені наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402 (далі - Положення) (вредакції чинній на момент вчинення правопорушення), військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям. Військово-лікарська експертиза - це, зокрема, медичний огляд військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти).

Згідно п. 1.1 Розділу 2 Положення (вредакції чинній на момент вчинення правопорушення), медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови). Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону (далі - інші військові формування), у мирний час та під час дії особливого періоду. При встановленні діагнозу насамперед враховуються результати фізикального обстеження та спеціальних досліджень. Якщо дані попередньої медичної документації не співпадають з результатами актуального обстеження, проводиться спільний огляд (консиліум) за участі провідних (головних) медичних фахівців, під час якого може прийматись рішення про неврахування контраверсійних результатів попередніх досліджень (документів, виписок, заключень тощо) та госпіталізацій при винесенні експертного рішення. Медичний огляд проводиться ВЛК з метою визначення придатності, зокрема, до військової служби призовників, військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти).

Згідно п. 1.4 Розділу 2 Положення (вредакції чинній на момент вчинення правопорушення), медичний огляд громадян, зазначених у пункті 1.2 розділу I цього Положення та допризовників, зокрема, резервістів, військово-зобов`язаних, які призиваються та проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, проводиться ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_1, гарнізонні (госпітальні) ВЛК.

Згідно п. 3.1 Розділу 3 Положення (вредакції чинній на момент вчинення правопорушення) медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням керівників ІНФОРМАЦІЯ_1 ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_1 на збірних пунктах районних (міських) ІНФОРМАЦІЯ_1 або за місцем провадження медичної практики у закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності лікарями, які включаються до складу ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно п. 3.4 Розділу 3 Положення (в редакції чинній на момент вчинення правопорушення) направлення для проведення вказаних лабораторних та інструментальних досліджень може здійснюватися лікарями із закладів охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, які залучаються для проведення медичного огляду військовозобов`язаних.

Лікарі, які включаються до складу ВЛК із закладів охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, під час проведення медичного огляду ознайомлюються з медичними записами в ЕСОЗ та з іншими медичними документами, які надає військовозобов`язаний, що характеризують його стан здоров`я, а також вносять до ЕСОЗ відповідні медичні записи на підставі отриманої інформації.Під час дії правового режиму воєнного стану кожний військовозобов`язаний прибуває на медичний огляд ВЛК з результатами рентгенологічного обстеження органів грудної клітки.

Згідно п. 3.5 Розділу 3 Положення (в редакції чинній на момент вчинення правопорушення) військовозобов`язаний під час проведення медичного огляду зобов`язаний надати членам ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_1 медичну карту амбулаторного хворого за формою № 025/о, затвердженою наказом МОЗ України від 14 лютого 2012 року № 110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974 (далі - форма № 025/о), виписки з медичної документації щодо перенесених захворювань, отриманих травм, поранень тощо, якщо така інформація відсутня в ЕСОЗ.

Оскільки позивача, який зареєстрований та проживає в м. Біла Церква Київської області, було зупинено на автодорозі у населеному пункті, який територіально знаходиться в межах Житомирської області, який не мав при собі медичних документів, тому, у діях ОСОБА_1 був відсутній умисел на вчинення правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Водночас, надання медичної документації, яка відсутня в ЕСОЗ, навіть якщо з такої документації не вбачається наявність підстав для виключення особи з військового обліку, є обов`язком самого військовозобов`язаного який направляється на ВЛК. Більше того, такий обов`язок обумовлений необхідністю детального дослідження стану здоров`я військовозобов`язаного з метою прийняття повного та обґрунтованого висновку щодо його придатності/непридатності до військової служби.

Таким чином, при розгляді протоколу по адміністративне правопорушення та винесення відповідної постанови, уповноважена посадова особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема, його керівник, зобов`язаний був оцінити вказані пояснення позивача щодо відсутності із собою медичних документів, надати їм оцінку, та врахувати при вирішенні питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, керівником ІНФОРМАЦІЯ_1 не були враховані пояснення позивача та останнього протиправно притягнуто до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч.2 ст. 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Як вбачається з положень ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, є принцип обґрунтованості.

Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб`єкта владних повноважень (в тому числі, при притягненні особи до адміністративної відповідальності) враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим.

Посилання на належні та конкретні докази, які свідчать про вчинення особою адміністративного правопорушення, перелік яких визначено статтею 251 КУпАП, повинні міститися саме в постанові про адміністративне правопорушення.

Вина особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст.62 Конституції України).

У справі Barbera, MessequeandJabardo v. Spain (скарга № 10590/83 від 06 грудня 1988 року) Європейський суд з прав людини, зазначив, що докази, покладені в основі висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція. (справа Daktaras v. Lithuania, скарга № 42095/98)

Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Правова природа адміністративної відповідальності по своїй суті аналогічна кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У справі Надточій проти України (скарга № 7460/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу про адміністративні правопорушення (п.21 рішення).

Крім того, у рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 Конституційного Суду України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи (правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а).

Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення (постанова ВС від 27.06.2019 у справі №560/751/17).

Відсутність доказів вини позивача свідчить про незаконність постанови та необхідність її скасування.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами (постанова Верховного суду від 14.05.2020, №240/12/17).

Постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.02.2019 року у справі №127/163/17-а).

В розумінні ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач не надав до суду жодних доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а саме порушення вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Отже, вчинення позивачем адміністративного правопорушення не підтверджено належними та допустимими доказами відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування вини, не доведено наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення та правомірності винесеної ним постанови про накладення на позивача штрафу, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Таким чином, зважаючи на відсутність належних та достатніх доказів на підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, суд дійшов висновку про недоведеність складу адміністративного правопорушення в його діях, оскаржувана постанова прийнята без всебічного, повного і об`єктивного дослідження усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому, відповідно до п. 3 ст. 293 КУпАП, ст. 286 КАС, суд скасовує вказану постанову і закриває провадження у справі.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 132КАС України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18).

Представник позивача на підтвердження понесених позивачем судових витрат надав: договір про надання правничої допомоги№21/11 від 20.11.2024, копію додаткової угоди №1 від 20.01.2025 до договору про надання правничої допомоги №21/11 від 20.11.2024, копію ордера серії АІ №1801611 від 23.01.2025, копію акта приймання-передачі наданої правничої допомоги від 20.01.2025, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 22-23, 24, 25).

Відповідно до п. 3.1 Договору,за правову допомогу, клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар) в розмірі, визначеному додатковою угодою до цього договору, яка є його невід?ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 2 Додаткової угоди № 1 до Договору №21/11 від 20.11.2024 про надання правової допомоги, вартість послуги з виїзду до ІНФОРМАЦІЯ_1 складає 30000,00 грн - 15 год (2000,00 грн за 1 год), з підготовки позовної заяви, консультація складає 9000,00 грн - 3 год (3000,00 грн за 1 год), з подачі позовної заяви складає 1000,00 грн (1 год), всього 40000,00 грн.

Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.

Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Так, від відповідача в порядку ч. 6 ст. 134 КАС України надійшла заява про необґрунтованість витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, однак, жодних доказів на підтвердження неспівмірності вказаних витрат на професійну правничу допомогу до суду не надано.

Встановлено, що в договорі про надання правничої допомоги №21/11 від 20.11.2024 та додатковій угоді №1 до договору №21/11 про надання правничої допомоги від 20.11.2024, сторони належним чином узгодили порядок та умови надання правової допомоги позивачу ОСОБА_1 , визначили деталізацію видів правової допомоги, розмір оплати праці адвоката Сологуба А.М. при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків клієнта з адвокатом.

Відповідач, заперечуючи проти стягнення судових витрат на правничу допомогу зазначає, що заявлений позивачем розмір судових витрат не є пропорційним, витрати на професійну правничу допомогу не співмірні з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. До позовної заяви не додано копії рахунків на оплату та відповідних платіжних квитанцій на загальну суму 40000,00 грн, а тому не можливо встановити чи були такі витрати понесені позивачем фактично. В описі робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Сологубом А.М., зазначена послуга «виїзд до ІНФОРМАЦІЯ_1 , представництво, консультація» дата надання послуги 26.11.2024, однак протокол №528 складався саме 25.11.2024, при цьому до позовної заяви позивач не долучає жодного доказу, що адвокат Сологуб А.М. взагалі прибув 26.11.2024 у м. Звягель до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до журналу запису відвідувачів ІНФОРМАЦІЯ_1 25-26.11.2024 відсутні записи щодо відвідування адвокатом Сологубом А.М. ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 та у постанові від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18).

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 910/23210/17, від 13.02.2019 року у справі № 911/739/15, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020у справі № 922/2685/19, де визначено, що за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (правова позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02.12.2020 у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 у справі № 753/1203/18, від 15.06.2021 у справі № 159/5837/19).

Однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення (пункт 10 частини третьої статті 2 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст.139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Отже, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, враховуючи вищезазначене та обставини даної справи, співмірність заявлених витрат зі складністю справи та розумності їх розміру, суд дійшов висновку про зменшення заявлених судових витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача вказаних витрат у розмірі 2000,00 грн.

Також, позивач при подачі даного позову сплатив судовий збір у розмірі 605,60 (а.с. 11), тому зі ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 605,60 грн (а.с. 11).

Керуючись ст. 19 Конституції України, Законом України«Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» ст. 2, 5, 9, 72, 73, 77, 132, 134, 139, 143, 241, 242, 244, 245, 246,255, 268-272, 286, 297 КАС України, ст. 210-1, 245, 251, 252, 254, 256, 258, 277, 277-2, 278, 280, 283, 293 КУпАП, суд

У Х В А Л И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ), про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення №901 за справою про адміністративне правопорушення від 29.11.2024 про притягнення ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 17000,00 грн та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн, всього 2605,60 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення (складення). Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення (складення), має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено 25.02.2025.

Суддя:О. В. Бондаренко