Справа № 600/5415/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/5415/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії.

Позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправною відмову, яка оформлена рішенням про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 від 16 жовтня 2024 року №22, прийнятим Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити з 09 жовтня 2024 року пенсію за вислугу років згідно пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» ОСОБА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що оскаржуваним рішенням позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років згідно з пунктом 2-1 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з тих підстав, що стаж позивача за вислугу років станом на 11 жовтня 2017 року складає 24 роки 27 днів, натомість для призначення пенсії за вислугу років необхідна наявність такої вислуги 26 років 6 місяців. Позивач не погоджується з указаним рішенням пенсійного органу, оскільки положення статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, якими було підвищено пенсійний вік для жінок і збільшено на п`ять років загальний та спеціальний стаж, були визнані неконституційними Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019. Відповідно, позивач вважає, що з 04 червня 2019 року при призначенні пенсії необхідно керуватися статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII), яка передбачає право працівників освіти на пенсію за вислугу років при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. Згідно із записами трудової книжки та розрахунком стажу спеціальний стаж позивача на момент звернення із заявою про призначення пенсії становить 35 років 7 місяців та 5 днів, що, на її думку, дає безумовне право на призначення пенсії за вислугу років.

Ухвалою суду від 06 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі; вирішено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзивів на позовну заяву; витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області усі документи, що стосуються спірних відносин.

Відповідач Головне управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про відсутність з його боку протиправних дій по відношенню до позивача, оскільки ним не приймалось оскаржуване рішення. Разом з цим, відповідач вважає, що приймаючи оскаржуване рішення, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області діяло відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки у позивача станом на 11 жовтня 2017 року відсутній необхідний стаж за вислугу років 26 років 6 місяців. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не скористалось правом подання відзиву на позовну заяву.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно з паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Заставнівським РВ УМВС України в Чернівецькій області 18 грудня 1997 року, ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

09 жовтня 2024 року позивач звернулась до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується учасниками, до вказаної заяви позивачем було додано: копію документа, що посвідчує особу (паспорт громадянина України); копію довідки про присвоєння РНОКПП; копію документа про освіту; копію свідоцтва про шлюб; копію свідоцтва про народження; копію свідоцтва про народження дитини; документи, якими, на думку позивача, підтверджується стаж.

Вказану заяву за принципом екстериторіальності було направлено на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 16 жовтня 2024 року №22 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років згідно з частиною 2-1 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Пенсійним органом у вказаному рішенні зазначено, що з 04 червня 2019 року право на пенсію за вислугу років мають працівники закладів охорони здоров`я та закладів освіти незалежно від віку, за наявності вислуги років у період до 11 жовтня 2017 року не менше 26 років 6 місяців. Страховий стаж позивача становить 35 років 7 місяців 5 днів, а стаж особи за вислугу років на 11 жовтня 2017 року складає 24 роки 27 днів. За результатами розгляду доданих до заяви документів до загального та страхового стажу позивача зараховано всі періоди.

Поряд з цим позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років з тих підстав, що в неї відсутній необхідний стаж вислуги 26 років 6 місяців.

Судом встановлено, що в матеріалах справи наявний розрахунок стажу ОСОБА_1 , який був здійснений після звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

Так, згідно вказаного розрахунку, в якому зазначено алгоритм «Пенсія за віком (ЗУ №1058)», стаж позивача для призначення пенсії становить 35 років 7 місяців 5 днів.

Також у матеріалах справи наявний розрахунок, в якому вказано, що трудовий та страховий стаж ОСОБА_1 становить 35 років 7 місяців 5 днів. Водночас стаж позивача як працівника освіти становить 24 роки 0 місяців 27 днів.

За таких обставин, не погоджуючись із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 16 жовтня 2024 року №22, позивач звернулась до адміністративного суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7-9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з матеріалами справи оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років від 16 жовтня 2024 року №22 мотивоване відсутністю у ОСОБА_1 необхідного спеціального стажу (стажу за вислугу років 26 років 6 місяців) на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Так, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вказано, що стаж позивача за вислугу років станом на 11 жовтня 2017 року складає 24 роки 27 днів. При цьому вказано, що до загального стажу та стажу за вислугу років зараховано всі періоди роботи ОСОБА_1 .

У зв`язку з цим суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 2-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону №1058-IV передбачено, що, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Положеннями пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (в редакції Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, далі Закон №1788-XII) передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Проте 04 червня 2019 року Рішенням Конституційного Суду України №2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII. Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Так, за змістом рішення Конституційного Суду України положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом №911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону №1788-XII, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е, ж» статті 55 Закону №1788, визнані такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни, внесені до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, - неконституційними.

Вказані норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019, тобто з 04 червня 2019 року.

Отже, з 05 червня 2019 року положення пункту «е» частини першої статті 55 Закону №1788 діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року №911-VIII, а саме: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставними посилання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на те, що починаючи з 04 червня 2019 року для призначення працівнику освіти пенсії за вислугу років необхідна наявність такої вислуги у період до 11 жовтня 2017 року тривалістю не менше 26 років 6 місяців.

Оскаржуване рішення прийнято без урахування наведених вище норм права та рішень Конституційного Суду України.

Разом з цим суд зауважує, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, стверджуючи про те, що стаж позивача за вислугу років станом на 11 жовтня 2017 року становить 24 роки 27 днів, не вказало, яким чином та за результатами дослідження яких саме документів ним було визначено тривалість вислуги років позивача.

Як свідчить зміст оскаржуваного рішення, за результатами розгляду доданих до заяви позивача про призначення пенсії документів всі періоди її роботи були зараховані лише до загального та страхового стажу.

Між тим, вказавши про вислугу років позивача тривалістю 24 роки 27 днів, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не наведено в оскаржуваному рішенні жодних висновків про те, яким чином та на підставі яких документів ним було здійснено розрахунок вислуги років позивача і не вказано, які саме періоди роботи було зараховано до вислуги років ОСОБА_1 , і чи є тривалість уже визначеної вислуги років позивача 24 роки 27 днів достатньою для призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Крім цього, в оскаржуваному рішенні відповідач не зазначив, які саме періоди роботи позивача не було зараховано до її вислуги років для призначення їй пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не навівши при цьому жодних обґрунтувань.

Відповідачем в оскаржуваному рішенні не зазначено причин (з посиланням на відповідні норми законодавства), у зв`язку з якими такі періоди не можуть бути зараховані для вирішення питання про призначення позивачу пенсії.

В ході судового розгляду даної справи відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не подало відзив на позовну заяву і, відповідно, не довело обґрунтованості розрахованої вислуги років позивача для призначення пенсії та обґрунтованість оскаржуваного позивачем рішення.

Суд зауважує, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення відповідним суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Крім цього, в силу положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте в ході судового розгляду даної справи пенсійним органом (Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області) не доведено обґрунтованості оскаржуваного рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» Закону України «Про пенсійне забезпечення», враховуючи при цьому, наведені вище висновки щодо застосування названої норми.

Отже, прийняте рішення щодо відмови у призначенні позивачу пенсії є необґрунтованим та передчасним, а тому підлягає скасуванню.

Враховуючи висновок суду про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 16 жовтня 2024 року №22, виходячи з повноважень, визначених статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача у цій ситуації є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09 жовтня 2024 року про призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з доданими до неї документами, враховуючи правову оцінку у цьому судовому рішенні.

Стосовно ефективності такого способу захисту варто зазначити, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд і зазначати будь-яку підставу для відмови.

Втім, наведених обставин не встановлено, а оцінка судом правомірності оскаржуваного рішення стосувалася лише тих мотивів, які наведено у ньому.

На переконання суду, саме такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об`єкту порушеного права й у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним.

Водночас вимоги, пред`явлені до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, задоволенню не підлягають, оскільки поставлене позивачем питання про призначення грошової допомоги, фактично, вирішувалося Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. До того ж, у змісті позову жодним чином не обґрунтовано пред`явлення позовних вимог зобов`язального характеру саме до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Крім цього, суд відповідно до положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 08 лютого 2024 року по справі №500/1216/23, згідно з якою дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності.

Таким органом у даних спірних відносинах є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог.

Водночас Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не подало відзив на позовну заяву і, відповідно, не довело законність оскаржуваного рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в сумі 605,60 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як суб`єкта владних повноважень, який ухвалив оскаржуване незаконне рішення.

Керуючись статтями 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 16 жовтня 2024 року №22 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09 жовтня 2024 року про призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з доданими до неї документами, враховуючи правову оцінку у цьому судовому рішенні.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 24 лютого 2025 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідачі - Головне управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області (Площа Центральна, 3, м. Чернівці, ); Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, ).

Суддя О.П. Лелюк