Справа № 340/6090/24
Суддя: В.В. НАУМЕНКО
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року м. Кропивницький Справа № 340/6090/24

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Науменка В.В.

при секретарі судового засідання Гловацькій М.О.,

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Тарасенка Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області (вул. Віктора Чміленка, 41, м. Кропивницький, 25006, ) про визнання протиправними дій та рішень, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Кіровоградській області () в частині не вчинення дій (не видання відповідного наказу) щодо звільнення зі служби в Національній поліції України на підставі рапорту від 01.08.2024 (реєстрація 06.08.2024) про звільнення на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням з 20 серпня 2024 року;

2) визнати фактично припиненими трудові відносини з ГУНП в Кіровоградській області () з 20.08.2024;

3) зобов`язати Головне управління Національної поліції в Кіровоградській () видати наказ про звільнення зі служби в Національній поліції України на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» - за власним бажанням з 20 серпня 2024 року відповідно до рапорту про звільнення від 01.08.2024 з одночасним проведенням усіх виплат, передбачених при звільненні, та внести відповідні записи до трудової книжки про виправлення часу та підстав звільнення зі служби в Національній поліції України;

4) визнати протиправним та скасувати наказ Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області від 22.08.2024 №626 «Про призначення проведення службового розслідування» по факту відсутності ОСОБА_1 21 та 22 серпня 2024 року на службі в поліції без поважних причин;

5) визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Кіровоградській області від 19.09.2024 за №1655 "Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського відділу поліції №1 (м. Знам`янка) Кропивницького районного управління поліції ГУНП в Кіровоградській області";

6) визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Кіровоградській області від 23.09.2024 за №637о/с "По особовому складу", яким ОСОБА_1 згідно звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;

7) визнати протиправним та скасувати наказ Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області від 24.09.2024 за №719 "Про призначення службового розслідування" по факту відсутності ОСОБА_1 в період з 18 вересня по 24 вересня 2024 року на службі без поважних причин;

8) зобов`язати ГУНП в Кіровоградській області здійснити перерахунок сум грошового забезпечення, передбачених та обов`язкових до виплати при звільненні за власним бажанням та провести належний розрахунок при звільненні з урахуванням вже виплачених сум та висновків суду;

9) стягнути судові витрати у справі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, працюючи на посаді старшого слідчого відділу поліції №1 (м. Знам`янка) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області, 01.08.2024 подала рапорт про звільнення з органів поліції за власним бажанням, де визначила дату свого звільнення 20.08.2024. Така дата, на думку позивача, відповідає вимогам КЗпП України щодо обов`язкового відпрацювання двох тижнів перед звільненням. Водночас, 20.08.2024 позивач розрахунок та трудову книжку не отримала, натомість отримала лист від керівництва ГУНП, де було зазначено про те, що її не звільнено у визначену нею дату, а питання про звільнення може бути вирішено лише після вивільнення службового житла. Не погоджуючись з такими діями ГУНП, позивач направила на адресу керівника ГУНП листа з вимогою виконати вимоги закону та звільнити її за власним бажанням, провести розрахунок та надати трудову книжку, до листа додала свій жетон та посвідчення. Натомість, позивача все одно не було звільнено за власним бажанням, про що повідомлено листом, натомість у подальшому ініційовано проведення службового розслідування за фактом невиходу позивача на службу, за результатами проведення якого позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та звільнено зі служби у поліції у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач ініціювала розгляд даної справи в адміністративному суді.

Одночасно з позовом позивачем до суду подано заяву про забезпечення позову (т. 1 а.с. 74-76).

Ухвалою суду від 18.09.2024 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено (т. 1 а.с. 79-80).

Ухвалою суду від 20.09.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі, сторонам встановлено порядок та строки вчинення процесуальних дій (т. 1 а.с. 81).

Від відповідача 07.10.2024 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позов не визнав, у його задоволенні просив відмовити. Наголосив, що оскільки позивач перебувала на службі у поліції, правовідносини щодо проходження такої служби регулювались нормами спеціального законодавства, а не КЗпПУ. Так, відповідно до п. 68 Положення №114, позивач мала попередити про своє звільнення за власним бажанням не пізніше ніж за 3 місяці, а не за два тижні, як наполягає позивач, водночас звільнення раніше трьохмісячного строку можливе лише за згодою уповноваженого органу. У даному випадку такої згоди не було, а отже у відповідача не виникло обов`язку звільнити позивача у визначену нею дату (т. 1 а.с. 191-207).

У підготовчому засіданні 25.10.2024 вирішено клопотання позивача щодо залучення до участі у справі у якості співвідповідача Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області, у задоволенні якого судом відмовлено; крім цього прийнято уточнену редакцію позовної заяви та встановлено відповідачу строк для надання відзиву до уточненого позову.

Від відповідача 07.11.2024 надійшов доповнений відзив на уточнену позовну заяву, у якому відповідачем позовні вимоги не визнано на підставі раніше викладеної позиції (т. 2 а.с. 151-170).

Від позивача 13.11.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, в якому позивач наполягала на задоволенні позову, а доводи, викладені у відзиві, вважала такими, що не спростовують позовних вимог (т. 2 а.с. 173-185).

02.12.2024 від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, де відповідач наполягав на раніше викладеній позиції, у задоволенні позову просив відмовити (т. 2 а.с 205-209).

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Зазначила, що у зв`язку з частими хворобами її дитини, та відповідно, вимушеними лікарняними, прийняла для себе рішення звільнитись зі служби у поліції. У січні 2024 року подала відповідний рапорт, де визначила дату звільнення травень 2024 року, проте у визначений строк не звільнилась у зв`язку з тим, що перебувала на лікарняному та не встигала оформити та передати справи. У подальшому подала ще один рапорт на звільнення від 01.08.2024, який зареєстрований канцелярією 06.08.2024, у якому визначила дату звільнення 20.08.2024. Зазначила, що така дата відповідає вимогам КЗпП України, тобто рапорт подано за 2 тижні до звільнення. Готуючись до звільнення, передала усі справи та матеріали, які за нею рахувались, підписувала обхідний лист, водночас керівництво ГУНП відмовлялось її звільняти через те, що вона не вивільнила службове житло. Зазначила, що вважає за собою право залишитись проживати у службовому житлі як поліцейський зі стажем служби понад 10 років. Повідомила, що на час розгляду даної справи існує судовий спір у порядку цивільного судочинства з приводу її виселення зі службового житла, проте рішення по суті ще не прийнято. Вважає, що питання службового житла жодним чином не пов`язано із правом на звільнення, послалась на норми Конституції України щодо заборони на примусову працю. Також зазначила, що 20.08.2024 дійсно отримала відмову у звільненні у визначену нею дату, оформлену листом від керівництва ГУНП, проте вважає таку відмову протиправною. Зазначає, що вела листування з керівництвом ГУНП з приводу свого звільнення, а також щодо питання залишення у службовому житлі, проте отримала відмову. Наголошує, що єдиною підставою для відмови у її звільненні керівництвом ГУНП зазначено лише наявність спору про службове житло, що на переконання позивача є протиправним. Оскільки позивач вважала, що зі свого боку вчинила усі необхідні дії для звільнення з органів поліції, тому повідомила керівництво ГУНП, що з 21.08.2024 вона вважає себе звільненою та на службу виходити не буде, що виклала у листі на ім`я керівника ГУНП, до якого додала своє службове посвідчення та службовий жетон. Разом з тим, вчергове отримала відмову у звільненні. З 21.08.2024 вона на роботу не виходила, вважала себе звільненою, просила відповідача видати відповідний наказ, провести з нею розрахунок та видати трудову книжку з відповідними записами, проте відповідач цього не зробив. Натомість, відповідачем було ініційовано проведення службового розслідування за фактом невиходу її на роботу без поважних причин, за результатами якої її притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення зі служби у поліції, та, відповідно, звільнено саме за цією підставою. Такі дії та рішення відповідача вважає протиправними, просить задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зазначив, що у відповідача не було обов`язку звільнити позивача саме у визначену нею дату. Зокрема, ГУНП в питаннях проходження служби керується нормами спеціального законодавства, якими встановлюється строк, за який поліцейський повинен повідомити своє керівництво про звільнення 3 місяці, а не два тижні, як зазначає позивач. Норми КЗпП України у даному випадку не можуть бути застосовані, оскільки вони є загальними і можуть застосовуватись лише у частині правовідносин, які не врегульовані спеціальним законодавством. Зазначив, що звільнення позивача раніше, ніж за 3 місяці було можливо, проте лише за згодою ГУНП, та мали бути надані вагомі аргументи щодо звільнення у визначену позивачем дату. Разом з тим, зазначив, що позивачем жодним чином у рапорті не було мотивовано, чому вона бажає звільнитись саме 20.08.2024, не зазначено поважних причин та не додано підтверджуючих документів. Крім цього, між сторонами існував спір щодо проживання позивача у службовому житлі, а саме відповідач наполягав на його вивільненні позивачем до звільнення зі служби у поліції, а позивач навпаки, наголошувала на наявності права залишитися у ньому жити. Отже, згоди ГУНП на звільнення позивача у визначену нею дату надано не було, про що прямо повідомлено останню листами керівництва ГУНП, отримання яких позивач не заперечує. Наголосив, що навіть рапорт на звільнення містить резолюцію керівника "Заперечую", що вже свідчить про відсутність згоди відповідача на звільнення ОСОБА_1 . Зазначив, що незважаючи на те, що позивач отримала відмову у звільненні у визначену нею дату, їй було повідомлено про вказані обставини та наголошено на необхідності прибути на службу та виконувати свої посадові обов`язки, проте позивач такі вказівки керівництва проігнорувала, на службу з 21.08.2024 не виходила, чим допустила порушення службової дисципліни, тому було ініційовано та проведено службове розслідування, за наслідками якого позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та звільнено зі служби в поліції у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення.

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами матеріали та з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) з 18.06.2011 перебувала на службі в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 року - в органах Національної поліції України, з 01.02.2021 на посаді старшого слідчого слідчого відділення відділу поліції №1 (м. Знам`янка) Кропивницького районного управління поліції ГУНП в Кіровоградській області (т. 2 а.с. 138-145).

Відповідно до рапорту від 01.08.2024, адресованого начальнику ГУНП в Кіровоградській області, зареєстрованого канцелярією ГУНП 06.08.2024 за №7140, позивач просила звільнити її зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням) у зв`язку із сімейними обставинами з 20.08.2024 року (т. 1 а.с. 240). Зазначений рапорт містить дві резолюції "Заперечую".

Крім цього, позивачем 19.08.2024 подано рапорт на ім`я начальника ГУНП, у якому позивач наполягала на необхідності дотримання ГУНП вимог статті 47 КЗпП України та просила у визначений нею день звільнення 20.08.2024, видати їй копію наказу про звільнення, трудову книжку та провести розрахунок у відповідності до вимог статті 116 КЗпП України. Повідомила, що 20.08.2024 є її останнім днем служби/роботи в органах МВС, а дату 21.08.2024 буде вважати такою, як вже звільнена з Національної поліції і не буде виходити на службу (т. 1 а.с. 243).

Відповідачем 20.08.2024 на адресу позивача надано лист-відповідь №1663/01/31-2024 щодо розгляду рапорту про звільнення від 01.08.2024, відповідно до змісту якого вбачається, що позивача зі служби в поліції не звільнено, зазначене питання буде розглянуто керівництвом ГУНП після виселення позивача зі службового житла (т. 1 а.с. 242). Зазначений лист містить позначку про його отримання позивачем 21.08.2024 під особистий підпис.

Крім цього, відповідачем 20.08.2024 на адресу позивача надано лист-відповідь №1763/05/15-2024 щодо розгляду рапорту від 19.08.2024, де також повідомлено, що позивач не звільнена з органів Національної поліції та 21.08.2024 та у подальшому позивачу необхідно прибувати на службу для виконання покладених завдань та функцій (т. 1 а.с. 244). Вказаний лист отримано позивачем 21.08.2024, про що свідчить відповідна позначка та підпис позивача.

Позивачем 20.08.2024 на адресу начальника ГУНП направлено лист, у якому позивачем вкотре повідомляється про подачу рапорту на звільнення за власним бажанням від 01.08.2024, повідомляється про отримання листів від 20.08.2024 №1663/01/31-2024 та від 20.08.2024 №1763/05/15-2024, висловлюється незгода з такими листами та рішенням керівництва ГУНП про відмову у звільненні, наголошується, що виселення зі службового житла та право на звільнення не знаходяться у взаємозв`язку та мають бути вирішені окремо одне від одного. Позивач у черговий раз зазначила, що 21.08.2024 вважає датою, з якої вона звільнена з органів Національної поліції, до листа долучає службове посвідчення та спеціальний жетон (т. 1 а.с. 245).

Крім цього позивачем 23.08.2024 на адресу ГУНП надіслано ще один лист з проханням провести розрахунок у порядку статті 116 КЗпП України, видати копію наказу про звільнення, належним чином заповнити та видати трудову книжку (т. 1 а.с. 247).

Відповідачем листом від 04.09.2024 за №1770/05/31-2024 позивача повідомлено про розгляд рапортів від 20.08.2024 та від 23.08.2024, зазначено, що наказ про звільнення не видавався, розрахунок не проводився, а позивач вважається такою, що продовжує проходження служби у Національній поліції та має прибувати на своє робоче місце, визначене посадовою інструкцією. Також поінформовано, що за фактом неприбуття позивача на службу призначено проведення службового розслідування (т. 1 а.с. 250).

Також встановлено, що наказом начальника Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області від 22.08.2024 №626, на підставі рапорту начальника ВП №1 (м. Знам`янка) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області Громка О.О., за фактом відсутності на службі без поважних причин старшого слідчого СВ ВП №1 (м. Знам`янка) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області капітана поліції Шамоти Л.Л., призначено проведення службового розслідування, для чого створено дисциплінарну комісію (т. 1 а.с. 211).

17 вересня 2024 року було складено та затверджено висновок службового розслідування за фактом відсутності на службі без поважних причин старшого слідчого СВ ВП №1 (м. Знам`янка) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області капітана поліції Шамоти Л.Л., відповідно до якого комісія вирішила, що відомості, що стали підставою для проведення службового розслідування, знайшли своє підтвердження; дні 21, 22, 23, 26, 27, 28, 29, 30 серпня та 2, 3, 4, 5, 16, 17 вересня 2024 року вважати днями відсутності поліцейського без поважних причин на робочому місці (на службі) прогулом; за порушення вимог пунктів 1, 2 частини 1 статті 18, статті 64 Закону України "Про Національну поліцію", пунктів 1, 4, 8 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 №2337-VIII, підпунктів 4, 8 пункту 1.3 розділу І, пункту 2.1, підпункту 2.3 розділу ІІ, пункту 5 розділу V Правил внутрішнього розпорядку для поліцейських Головного управління, територіальних (відокремлених) підрозділів ГУНП в Кіровоградській області, затверджених наказом ГУНП в Кіровоградській області від 01.12.2021 №787, що виразилось у свідомому ігноруванні вимог службової дисципліни, Присяги поліцейського, правил внутрішнього розпорядку для поліцейських, неповідомлення свого безпосереднього керівника у письмовій формі (рапортом), засобами електронного чи телефонного зв`язку або іншим доступним способом про причини свого неприбуття та відсутності на робочому місці (на службі) без поважних причин 21, 22, 23, 26, 27, 28, 29, 30 серпня та 2, 3, 4, 5, 16, 17 вересня 2024 року, які є днями відсутності поліцейського без поважних причин на робочому місці (на службі) прогулом, а також не інформуванні щодо захворювання свого керівника та працівника кадрового підрозділу про медичний заклад, де проходила лікування та орієнтовний термін лікування, - вирішено вийти з клопотанням до керівництва ГУНП в Кіровоградській області про застосування до ОСОБА_1 більш суворого дисциплінарного стягнення ніж те, яке уповноважений застосовувати начальник районного управління поліції (т. 2 а.с. 73-84).

Наказом ГУНП в Кіровоградській області від 19.09.2024 №1655, за результатами проведеного службового розслідування та на підставі висновку від 17.09.2024, за порушення службової дисципліни до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби у поліції (т. 2 а.с. 90-91).

Наказом ГУНП в Кіровоградській області №637 о/с від 23.09.2024, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", капітана поліції ОСОБА_1 , старшого слідчого СВ ВП №1 (м. Знам`янка) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області, звільнено зі служби в поліції з 24.09.2024 року (т. 2 а.с. 94).

Не погоджуючись з такими діями та наказами ГУНП в Кіровоградській області, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Отже, предметом спору у даній справі є правомірність дій відповідача щодо не звільнення позивача зі служби у поліції за власним бажанням, а також притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення зі служби в поліції за порушення нею службової дисципліни - невиходу без поважних причин на службу.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд зазначає таке.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регулюються Законом України "Про Національну поліцію", Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-IV та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 114 від 29 липня 1991 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про Національну поліцію", Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Частиною 1 ст. 17 Закону України "Про Національну поліцію", передбачено, що поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України "Про Національну поліцію", служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до п. 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, серед іншого, за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини 2, 3 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію").

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII.

Суд зазначає, що нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів, що узгоджується з пунктом 4 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII.

Оскільки Національна поліція входить до структури Міністерства внутрішніх справ, то в питаннях своєї діяльності та проходження служби працівники поліції керуються в тому числі і нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ.

Суд зазначає, що вищезазначене виключає можливість застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України з підстав поширення дій останнього лише за умови неврегульованості вказаних питань нормами спеціального законодавства.

Спеціальним актом законодавства, нормами якого врегульовані спірні правовідносини, є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі - Положення №114).

Згідно з пунктом 68 Положення №114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Верховний Суд України в постанові від 24 червні 2014 року №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

Отже, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку, якщо таке прохання не міститься у рапорті про звільнення, є протиправним. Проте у межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю між сторонами (проханням), зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 09.02.2021 у справі № 826/10404/16, від 12.08.2019 у справі №810/3376/16, від 2012.2019 у справі №826/375/17, від 05.02.2020 у справі №819/744/16 та від 20 травня 2020 року в справі №804/868/16.

Отже, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

Таку позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 30.09.2020, справа №826/16621/17.

Повертаючись до обставин даної справи, суд зазначає, що подаючи рапорт від 01.08.2024 про своє звільнення за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII, позивач дійсно визначила дату припинення трудових правовідносин 20.08.2024. Разом з тим, згоди уповноваженого органу поліції на звільнення позивача саме у цю дату досягнуто не було, про що свідчать досліджені матеріали справи.

Зокрема, як зазначено судом, рапорт позивача про звільнення від 01.08.2024 містить дві резолюції керівництва "Заперечую", 20.08.2024 позивач отримала два листи від керівництва ГУНП - №1663/01/31-2024 та №1763/05/15-2024, у яких чітко зазначалось про відмову у звільненні позивача у визначену нею дату, у подальшому позивач отримала від відповідача ще один лист від 04.09.2024 за №1770/05/31-2024, де також повідомлялось про те, що останню не було звільнено зі служби у визначену нею дату. Факт ознайомлення позивача з наведеними листами ГУНП не заперечується позивачем та підтверджується власноручними підписами позивача, а також змістом листів (рапортів), поданих позивачем у відповідь на адресу керівництва ГУНП 20.08.2024 та 23.08.2024.

На переконання суду, зазначені документи чітко та недвозначно вказують на відсутність згоди відповідача на звільнення позивача у зазначену нею дату до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 тримісячного строку. При цьому суд зазначає, що у даному випадку конкретні причини відсутності такої згоди з боку керівництва ГУНП не мають вирішального значення для правової оцінки спірних правовідносин. В свою чергу такі причини (зайняття службового житла, тощо) не є предметом спору у цій справі, а отже суд позбавлений можливості надавати оцінку зазначеним обставинам.

Суд не бере до уваги доводи позивача про те, що раніше у січні 2024 року, вона також вже подавала аналогічний за змістом рапорт про звільнення, у якому дату звільнення позивачем було визначено з врахуванням вимог п. 68 Положення №114, а саме травень 2024 року. Так, матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що позивач продовжила службу у травні 2024 року, тобто не реалізувала своє право на звільнення за рапортом від січня 2024 року, при чому матеріали справи не містять жодних доказів інформування відповідача про те, що позивач має намір відтермінувати визначену нею у вказаному рапорті дату звільнення на іншу, більш пізню дату. Разом з тим, рапорт про звільнення від 01.08.2024 не містить будь-яких посилань на попередній рапорт, а є за своєю природою окремим, не пов`язаним з іншими документом, створеним та поданим позивачем на реалізацію наявного в неї права на звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, а отже має відповідати вимогам, визначеним спеціальним законодавством, що регулює спірні правовідносини, зокрема й щодо строку, який позивач має відпрацювати до свого звільнення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що за відсутності згоди відповідача на звільнення позивача зі служби у поліції у зазначену нею дату до закінчення встановленого у пункті 68 Положення №114 тримісячного строку, у відповідача не виникло обов`язку звільнити позивача саме з 20.08.2024, а отже позовні вимоги у цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог у частині незгоди позивача з притягненням до дисциплінарної відповідальності та подальшим звільненням у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення, суд зазначає наступне.

В силу вимог ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватись положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції та Присяги поліцейського; поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 1 Статуту службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України «Про Національну поліцію», зобов`язує поліцейського:

1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України;

2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки;

3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень;

4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону;

5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника;

6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України;

7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини;

8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку;

9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень;

10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів;

11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень;

12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення;

13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції;

14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України "Про Національну поліцію", у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Статтею 1 Статуту визначено, що службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Стаття 12 Статуту вказує, що дисциплінарний проступок це протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Статтею 11 Статуту визначено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2018 року № 893 затверджено Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України (надалі, також - Порядок).

Цей Порядок визначає процедуру проведення службового розслідування стосовно поліцейського, права учасників службового розслідування, порядок оформлення його результатів, прийняття та реалізації рішень за результатами службового розслідування.

Відповідно до п. 1 розділу V Порядку, проведення службового розслідування полягає в діяльності дисциплінарної комісії із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин його вчинення, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.

Відповідно до п. 4 розділу V Порядку, службове розслідування має встановити наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що підставою для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні чи неналежному виконанні службової дисципліни та означає недотримання Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів, інших нормативно-правових актів та Присяги.

Отже, підставою для накладення дисциплінарного стягнення є виключно фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях поліцейського ознак дисциплінарного проступку, зокрема протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ним і дією (бездіяльністю) порушника дисципліни.

Судом встановлено, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, відповідно до оскаржуваних наказів ГУНП в Кіровоградській області, є невихід позивача без поважних причин на службу у період 21, 22, 23, 26, 27, 28, 29, 30 серпня та 2, 3, 4, 5, 16, 17 вересня 2024 року.

Вказані факти підтверджені змістом висновку службового розслідування, актами про відсутність поліцейського на робочому місці (на службі), відповідними рапортами, поясненнями, відібраними під час проведення службового розслідування, іншими матеріалами.

Відповідно до пояснень, наданих позивачем суду під час розгляду даної справи, а також письмових пояснень, наданих позивачем під час проведення службового розслідування вбачається, що остання не заперечувала свій невихід на службу у спірний період часу та пояснювала його тим, що вважала себе звільненою зі служби в поліції з 21.08.2024.

Отже, факт невиходу позивача на службу у спірний період часу підтверджено матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Разом з тим, свій невихід на службу позивач фактично пов`язує з незгодою з діями відповідача, який відмовлявся виносити наказ про її звільнення за власним бажанням; таку позицію відповідача позивач фактично проігнорувала, вважаючи себе звільненою, та відмовилась виходити на службу.

Суд зазначає, що позивач на час спірних правовідносин була діючим поліцейським, приймала Присягу та в силу вимог Закону України "Про Національну поліцію", Дисциплінарного статуту мала беззастережно виконувати законні накази свого керівництва.

Отже, навіть якщо позивач і вважала відмову у своєму звільненні за власним бажанням незаконною, то висновок про незаконність таких дій міг бути наданий лише рішенням суду, набравшим законної сили. Але до цього часу позивач була зобов`язана виконувати накази та вказівки керівника у відповідності до Присяги, Дисциплінарного статуту та внутрішнього розпорядку дня поліцейських.

Враховуючи встановлені судом обставини, на переконання суду, позивач зобов`язана була виконати вказівки, надані керівництвом ГУНП у листах від 20.08.2024 №1663/01/31-2024 та від 20.08.2024 №1763/05/15-2024 щодо необхідності виходу на службу 21.08.2024 та у подальшому, та у разі незгоди з такими діями оскаржити їх у встановлені Законом порядок та строки до суду, а не свідомо ігнорувати вказівки керівництва, не з`являючись на службі, тим самим грубо порушувати вимоги службової дисципліни, що підриває довіру та авторитет органів поліції і їх працівників в очах громадськості.

За таких обставин, суд вважає встановлені у ході розгляду справи причини невиходу позивача на службу у спірний проміжок часу, неповажними.

Суд приймає до уваги, що обрання того чи іншого виду дисциплінарного стягнення є правом роботодавця в залежності від його оцінки та кваліфікації дій особи, відносно якої має бути застосовано таке стягнення, тобто належить до дискреційних повноважень відповідача, який за умови встановлення факту порушення службової дисципліни має право з урахуванням всіх обставин справи та особи порушника обрати один з визначених законом видів покарання.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 21.12.2018 року по справі №805/623/16-а, від 25.04.2018 року у справі №800/547/17, від 22.03.2019 року у справі 804/676/18, від 22.11.2019 року у справі 826/6107/18, від 31.03.2020 року у справі 806/2492/16, від 25.06.2020 року у справі №2240/2329/16.

Разом з тим, обрання виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває у площині дискреційних повноважень суб`єкта його накладення, який, приймаючи рішення про обрання конкретного виду дисциплінарного стягнення, повинен урахувати, зокрема, тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, попередню поведінку особи, її ставлення до виконання посадових обов`язків тощо. При цьому, застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в НП України є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12.12.2019 у справі №816/70/16, від 01.04.2020 у справі №806/647/15, від 21.01.2021 у справі №826/4681/18, від 28.10.2021 у справі №520/1578/2020, від 09.02.2022 у справі №160/12290/20.

Суд зазначає, що враховуючи фактичну поведінку позивача, яка вважала себе звільненою та взагалі відмовлялась виходити на службу, обрання відповідачем будь-якого іншого виду дисциплінарного стягнення, окрім звільнення, не мало б жодного впливу на позивача та було б вочевидь неефективним.

В даному випадку, враховуючи встановлені обставини справи, а також фактичну поведінку позивача та її відношення до вчиненого дисциплінарного проступку, застосування до позивача такого виду дисциплінарного стягнення, як звільнення зі служби у поліції, суд вважає обґрунтованим.

Отже у зазначеній частині позовні вимоги задоволенню також не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання відповідачем доводів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про правомірність його рішень, дій чи бездіяльності, позивач має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач, всупереч вимогам статті 77 КАС України, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в той час як відповідачем правомірність спірних дій та рішень підтверджено належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Доказів понесення сторонами судових витрат до суду не надано.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду у порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 25 лютого 2025 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду В.В. НАУМЕНКО