Справа № 420/20963/24
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2025-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/20963/24

Перша інстанція: суддя Тарасишина О.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року у справі за адміністративним ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним рішення та зобов`язати вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

02 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області № О/Р 06 від 14.05.2024 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області поновити пенсію ОСОБА_1 з 01.04.2023 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області виплачувати пенсію ОСОБА_1 на банківській рахунок НОМЕР_1 в ПАТ Акціонерний Банк «Південний», , за адресою: 65069, м. Одеса, вул. Краснова, 6/1.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він є громадянином України та до березня 2022 року отримував пенсію за віком. У березні 2022 року позивач виїхав на тимчасове місце проживання до своєї доньки у Канаду, де наразі перебуває у статусі «шукача притулку». Перебуваючи за кордоном, позивач дізнався, що з 01 квітня 2023 року пенсійним органом припинено виплату його пенсії, у зв`язку із чим, через свого представника звернувся до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії, в задоволенні якої протиправно відмовлено.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що за результатами розгляду поданих до заяви позивача документів, встановлено, що заявник є шукачем притулку у Канаді у контексті Закону Про міграцію та захист біженців, тобто для поновлення виплати пенсії необхідні документи про отримання тимчасового захисту або статусу біженця, які відсутні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що в порушення Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, позивачем до заяви не додано копію документу / документів про отримання тимчасового захисту або статусу біженця, реєстрацію їх місця тимчасового проживання / перебування за кордоном (з перекладом).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку ГУ ПФУ в Одеській області, де отримував пенсію за віком, призначену відповідно до Закону № 1058.

У березні 2022 року позивач виїхав до Канади на тимчасове місце проживання, де наразі перебуває у статусі «шукача притулку».

Згідно повідомлення АБ "Південний", яке надійшло 02.03.2023 до Головного управління Пенсійного фонду України Одеській області, ОСОБА_1 не одержує пенсію з поточного рахунку більше одного року.

З цього приводу позивач ОСОБА_1 у позовній заяві пояснив, що в банку завжди особисто отримував пенсійні виплати. Після вимушеного виїзду за кордон, у зв`язку із відсутністю у позивача діючої банківської карти та інтернет доступу до банківського кабінету, через втрату мобільного телефону, позивач не мав змоги отримувати пенсію.

Листом Головного управління ПФУ в Одеській області від 06.03.2023 позивача повідомлено про необхідність надати заяву про виплату пенсії через банківську установу.

Оскільки ОСОБА_1 відповідну заяву про виплату пенсії через банківську установу не надав, тому виплата пенсій з 01.04.2023 перенесена на відділення поштового зв`язку АТ «Укрпошта» № 65080.

Згідно звітів відділення АТ «Укрпошта» № 65080, за період з 01.04.2023 року по 30.09.2023 року, наявна невиплата пенсії позивачу.

У зв`язку із неотриманням призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд, на підстав ст.49 Закону № 1058, з 01 жовтня 2023 року припинено виплату пенсії позивачу.

Позивач відкрив новий рахунок в ПАТ АБ «Південний» та через представника звернувся до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати (перерахунок) пенсії.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області № О/Р 06 від 14.05.2024 року позивачу відмовлено у поновленні пенсії у зв`язку із тим, що позивач є шукачем притулку у Канаді, а необхідні для поновлення виплати пенсії документи про отримання тимчасового захисту або статусу біженця у нього відсутні.

Не погоджуючись з правомірністю рішення відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має всі законні підстави на поновлення виплати йому раніше призначеної пенсії.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

За приписами частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно із частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вільний вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав, в тому числі, і права на пенсійне забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 1.380.2019.001249 від 15 лютого 2024 року.

Пенсійні правовідносини регулюються Законом № 1058-ІV, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Згідно із статтею 1 Закону №1058-ІV пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

За приписами статті 5 Закону № 1058-IV дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Статтею 49 Закону № 1058-IV врегульоване питання припинення та поновлення виплати пенсії.

Так, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється, зокрема, на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд.

Частиною 2 цієї статті визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення, перерахунку чи поновлення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Згідно із положеннями пункту 2.8 розділу ІІ Порядку № 22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.

За приписами пункту 2.23 розділу II Порядку № 22-1, до заяви про призначення (поновлення) пенсії особи, які тимчасово проживають за кордоном (крім осіб, які проживають на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором), додають копії документів, в тому числі документів про отримання тимчасового захисту або статусу біженця та реєстрацію їх місця тимчасового проживання / перебування за кордоном (з перекладом), засвідчені дипломатичним представництвом або консульською установою України або нотаріально.

З матеріалів справи вбачається, що саме ненадання позивачем документів про отримання тимчасового захисту або статусу біженця та реєстрацію їх місця тимчасового проживання / перебування за кордоном (з перекладом), стало підставою для відмови йому у поновленні виплати пенсії.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до заяви про поновлення виплати пенсії надані довідка, яка підтверджує статус позивача «шукач притулку» в Канаді та консульське посвідчення факту, що позивач живий, разом із перекладом.

В свою чергу відповідач, з посиланням на переклад довідки шукача притулку, виданої в Канаді, зазначив, що відповідно до Закону «Про міграцію та захист біженців», позивач є шукачем притулку, а не біженцем та не отримав тимчасовий захист.

Судова колегія вважає такі доводи відповідача помилковими, оскільки зазначена стаття, на яку послався відповідач, взята не з Закону України, а із Закону Канади, тобто іншої держави.

В свою чергу, відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно матеріалів із інтернет ресурсу Вікіпедія, шукач притулку (англ. asylum seeker, asylee, нім. Asylbewerber, Asylsuchende, Asylwerber) особа, яка залишає країну свого проживання, в`їжджає в іншу країну та подає заяву на надання притулку (тобто міжнародного захисту) у цій іншій країні. Шукач притулку є іммігрантом, який був вимушено переміщений і залишив свою рідну країну через війну чи інші фактори, які завдали шкоди йому чи його родині. Якщо його справу вирішено позитивно, він вважається біженцем. Терміни шукач притулку, біженець і нелегальний іммігрант часто плутають.

Особа стає шукачем притулку, подавши офіційну заяву на здобуття права залишитися в іншій країні, і зберігає цей статус до завершення розгляду заяви. Відповідні імміграційні органи країни притулку визначають, чи буде надано захист шукачу притулку і чи стане він офіційно визнаним біженцем, а чи буде відмовлено в притулку тоді шукач стане нелегальним іммігрантом, якого можуть спонукати залишити країну і навіть депортувати. ( https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%A8%D1%83%D0%BA%D0%B0%D1%87%D1%96_%D0%BF%D1%80%D0%B8%D1%82%D1%83%D0%BB%D0%BA%D1%83 ).

В свою чергу, відповідно до ч.14 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI, особи, які потребують тимчасового захисту, - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

З порівняльного аналізу цих двох визначень вбачається, що шукач притулку в Канаді і є особою, яка потребує додаткового захисту за законодавством України.

З викладеного вбачається, що позивачем надано документи про отримання тимчасового захисту у розумінні пункту 2.23 розділу II Порядку № 22-1.

Щодо подачі документів позивачем через свого представника, судова колегія враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20.01.2022 року у справі № 280/4551/21, відповідно до якої відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвела до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

Очевидним є те, що необхідність приїзду людей похилого віку, які виїхали на постійне проживання за межі України, виключно з метою особистого звернення до Пенсійного органу задля виправлення помилки, допущеної державою, є додатковим тягарем для таких осіб і не сприяє відновленню їх порушеного права. Такий підхід суперечить тезам, покладеним Конституційним судом України в основу рішення від 07.10.2009 №25-рп/2009.

Враховуючи викладене, колегія суддів наголошує, що рішення про відмову у поновленні виплати пенсії позивачу є необґрунтованим та вірно скасовано судом першої інстанції.

Додатково колегія суддів наголошує, що виплата позивачу пенсії припинена не у зв`язку із допущеними ним порушеннями чинного законодавства, а через його вимушений виїзд за кордон під час військового стану в Україні, а тому створення пенсійними органами перепон у відновленні виплати позивачу призначеної пенсії є порушенням його Конституційного права на належний соціальний захист.

В свою чергу, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, не надав жодної оцінки доводам відповідача в частині ненадання ОСОБА_1 документів про отримання тимчасового захисту або статусу біженця та реєстрацію їх місця тимчасового проживання / перебування за кордоном (з перекладом), у зв`язку із чим рішення суду першої інстанції, на підставі ч.4 ст.317 КАС України, підлягає зміні з мотивів задоволення позову.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 05 серпня 2024 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року змінити з мотивів задоволення позову.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко