Справа № 420/11823/24
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2025-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/11823/24

Перша інстанція: суддя Юхтенко Л.Р.,

повний текст судового рішення

складено 10.12.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Димерлія О.О.,

суддів: Осіпова Ю.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.12.2024 у справі №420/11823/24 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконаної служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Одеської митниці, про визнання протиправними та скасування постанов, подання та рішення

У С Т А Н О В И В:

16.04.2024 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просив суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни про відкриття виконавчого провадження від 07.06.2023 ВП №71961977;

- визнати протиправним та скасувати подання головного державного виконавця Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни про заборону в`їзду в Україну №50088 від 13.06.2023 ВП №71961977;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №264 від 06.07.2023.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що виконавчий документ не містить обов`язкових реквізитів, які повинні бути зазначено в ньому. У зв`язку з чим, на думку відповідача, державний виконавець повинен був повернути такий виконавчий документ стягувачу, а не відкривати виконавче провадження. Також, як стверджує ФОП ОСОБА_1 , державним виконавцем не надіслано йому постанови про відкриття виконавчого провадження. Крім того, постанова про відкриття виконавчого провадження не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Такі протиправні дії державного виконавця слугували підставою заборони в`їзду ФОП ОСОБА_1 в Україну, стягнення виконавчого збору та арешту його майна. Як зауважує позивач, державним виконавцем передчасно до органу міграційної служби скеровано подання про заборону в`їзду в Україну №50088 від 13.06.2023, яке, до того ж, містить необґрунтований висновок. Як наслідок, означене призвело до безпідставного прийняття ГУ ДМС України в Одеській області рішення №264 від 06.07.2023 про заборону в`їзду в Україну та позбавлення можливості вжити на території України заходів щодо погашення боргу.

Не погоджуючись із заявленими ФОП ОСОБА_1 позовними вимогами Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області до окружного адміністративного суду подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено про правомірність прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну, оскільки позивачем не виконано рішення суду.

Згідно із поданим Приморським відділом державної виконаної служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до суду першої інстанції відзивом на позовну заяву відповідач вказує про їх безпідставність, адже здійснюючи виконавче провадження державним виконавцем дотримано усіх приписів Закону України «Про виконавче провадження». Також, орган виконавчої служби стверджує, що виконавчий документ містить усі необхідні реквізити та підстав для його повернення стягувачу не було. Крім того, відповідач зауважує, що в постанові про відкриття виконавчого провадження було допущено технічну помилку щодо дати видачі виконавчого документу, яку державним виконавцем було виправлено.

Як зазначено Адміністрацією державної прикордонної служби України в поданих до Одеського окружного адміністративного суду письмових поясненнях, уповноважена службова особа НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, яка приймала рішення про відмову ФОП ОСОБА_1 в перетину державного кордону України, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб передбачений законодавчими приписами.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.12.2024 у справі №420/11823/24 у задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Приймаючи таке рішення суд першої інстанції вказав про ненадання доказів добровільного виконання позивачем постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 13.09.2022 по справі №521/10116/21 в частині сплати штрафу. Також, окружним адміністративним судом установлено, що виконавчий документ відповідає передбаченим законодавством вимогам. Оскільки позивачем не виконано рішення суду, то йому цілком обґрунтовано заборонено в`їзд в Україну.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на невідповідність висновків окружного адміністративного суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, викладено прохання скасувати оскаржуваний судовий акт із прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ФОП ОСОБА_1 не погоджується з висновком суд першої інстанції про те, що постанова Малиновського районного суду м.Одеси від 13.09.2022 по справі №521/10116/21, як виконавчий документ, відповідає вимогам закону, а тому державний виконавець повинен був повернути її скаржнику. Також, на думку скаржника, є помилковим врахування судом першої інстанції під час розгляду даної справи правових висновків Верховного Суду, які викладено в постанові від 19.08.2020 у справі №465/5637/18. Крім того, позивач відмічає, що в даному спорі сплата суми штрафу не має жодного значення. До того ж, ФОП ОСОБА_1 наголошує на передчасності винесення державним виконавцем подання про заборону в`їзду в Україну, у якому наведено необґрунтований висновок про невиконання боржником вимог виконавчого документу та не виявлення грошових коштів або будь-яких інших грошових активів. Оскільки державним виконавцем безпідставно відкрито виконавче провадження, то є протиправними спірні постанова про відкриття виконавчого провадження, подання та рішення про заборону в`їзду в Україну.

Скориставшись наданим, приписами чинного процесуального законодавства, правом Адміністрацією державної прикордонної служби України, Приморським відділом державної виконаної служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, Одеською митницею до апеляційного суду подано відзиви на апеляційну скаргу, у яких учасники справи повністю погоджується із висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні від 10.12.2024, у зв`язку з чим просять апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 залишити без задоволення, а судовий акт без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного, на час виникнення спірних правовідносин, законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ФОП ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, з урахуванням такого.

Зокрема, колегією суддів установлено, що ОСОБА_1 є громадянин Республіки Узбекистан та має посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 строком дії до 11.10.2023.

Із штампу в паспорті АС3009661 убачається, що 22.06.2023 позивач виїхав за межі України.

З матеріалів справи убачається, що постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 13.09.2022 по справі №521/10116/21 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 483 Митного Кодексу України, та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 1 554 092грн. 21коп. з конфіскацією товару за протоколом № 0606/50000/21.

За наслідком апеляційного оскарження такого судового акту постановою Одеського апеляційного суду від 27.12.2022 апеляційну скаргу залишено без задоволення, а постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 13.09.2022 по справі №521/10116/21 - без змін.

З метою виконання рішення суду в примусовому порядку Одеською митницею до Першого Приморського ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) скеровано відповідну заяву № 7.10-3/20-06/8.19/10445 від 26.05.2023.

За результатом розгляду такого звернення державним виконавцем Приморського ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 07.06.2023 ВП №71961977.

З огляду на невиконання ОСОБА_1 вимог виконавчого документу державним виконавцем до ГУ ДМС України в Одеській області скеровано подання від 13.06.2023 №50088 щодо розгляду та вирішення питання щодо винесення доручення та рішення про заборону в`їзду в України стосовно громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1

06.07.2023 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення №264 про заборону громадянину Узбекистану ОСОБА_1 в`їзду в Україну терміном на три роки.

Із штампів у паспорті НОМЕР_3 убачається, що 22.07.2023 ОСОБА_1 заборонено в`їзд в України та НОМЕР_1 прикордонним загоном ДПС України було прийнято рішення від 22.07.2023 про відмову в перетинанні державного кордону.

Уважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з даним позовом.

Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

05.10.2016 набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.

Згідно із ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час відкриття виконавчого провадження) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Вимоги до виконавчого документа наведено у статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно із статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Частиною 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо:

1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);

2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;

3) боржника визнано банкрутом;

4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) юридичну особу - боржника припинено;

6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;

7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;

8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим;

9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;

10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю;

11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку;

12) відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню, незалежно від дати укладення такої угоди.

Системний аналіз вищенаведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що постанова Малиновського районного суду м. Одеси від 13.09.2022 по справі №521/10116/21 є виконавчим документом, а тому має містити відомості, які наведено в статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

За наслідком дослідження постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 13.09.2022 по справі №521/10116/21 в контексті перевірки наявності необхідних реквізитів, які має містити виконавчий документ, колегія суддів зазначає, що вона містить усі необхідні відомості, які зазначаються у виконавчому документі.

Датою видачі виконавчого документу є дата його прийняття - 13.09.2022.

При цьому, суд апеляційної інстанції відхиляє довід скаржника стосовно того, що постанова Малиновського районного суду м. Одеси від 13.09.2022 по справі №521/10116/21, як виконавчий документ, не містить відомостей щодо місцезнаходження стягувача та його ідентифікаційного коду, з огляду на таке.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Тобто, відомості про місцезнаходження стягувача та його ідентифікаційний код можуть здобуватися вже в процесі виконавчого провадження.

Суд апеляційної інстанції вказує, що відомості про місцезнаходження стягувача та його ідентифікаційний код не впливають на суть і чинність виконавчого документу як такого.

Наявність таких даних у виконавчому документів є формальною його характеристикою, а не визначальною.

У даному випадку не достатньо керуватися лише формальними підставами для поверенння виконавчого документу стягувачу (ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження»), які, з огляду на перелік наявних у державного виконавця повноважень, мають застосовуватись розсудливо у взаємозв`язку із засадами виконавчого провадження.

У інакшому випадку надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм і вчинення дій є проявом переваги форми над змістом та здатне нівелювати засади виконавчого провадження й призвести до його несправедливості в цілому.

Отже, незазначення чи помилкове зазначення у виконавчому документі певних реквізитів за умови, що інші його реквізити дають підстави ідентифікувати стягувача та боржника, не може уважатися обставиною, що унеможливлює здійснення виконавчого провадження.

Натомість, повернення виконавчих документів виключно з таких підстав визнається формалізмом, який не сприяє забезпеченню ефективного виконання судових рішень на практиці та фактично призводить до затягування виконання виконавчого документу, що порушує право на ефективний судовий захист і створює передумови для порушення з боку України вимог статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також у певних випадках статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції.

З огляду на вказане, не зазначення у виконавчому документі місцезнаходження стягувача та його ідентифікаційного коду не є достатньою та беззаперечною підставою для повернення його стягувачу.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам судом першої інстанції враховано правові висновки Верховного Суду, які викладено в постанові від 19.08.2020 у справі №465/5637/18.

Однак, на думку скаржника, такі висновки не можуть враховуватись, оскільки вони не є релевантними по відношенню до досліджуваних у даній справі обставин.

З даного приводу колегія суддів зазначає, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

За наслідком дослідження правових висновків Верховного Суду, які викладено в постанові від 19.08.2020 у справі №465/5637/18, у системному зв`язку із досліджуваними у даній справі правовідносинами, суд апеляційної інстанції вказує про їх подібність та правомірність врахування окружним адміністративним судом.

Не є юридично спроможним також твердження скаржника про те, що правильним найменуванням стягувача є Одеська митниця Держмитслужби, адже згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань правильним найменуванням юридичної особи є саме Одеська митниця (ідентифікаційний код 44005631).

Відтак, беручи до уваги встановлені апеляційним адміністративним судом обставини, у системному зв`язку із наведеними скаржником обґрунтуваннями апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про правомірність прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження від 07.06.2023 ВП №71961977.

Щодо повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження апеляційний адміністративний суд зазначає наступне.

Згідно із п. ч.ч.1, 5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Як убачається з наявних у матеріалах справи документів, постанову про відкриття виконавчого провадження від 07.06.2023 ВП №71961977 державним виконавцем направлено боржнику на зазначену в постанові Малиновського районного суду м. Одеси від 13.09.2022 по справі №521/10116/21 адресу, а саме: АДРЕСА_1 , рекомендованим листом з повідомленням.

Означене підтверджується наявними у матеріалах справи копіями реєстру згрупованих поштових відправлень та конверту (т.І а.с.123-128).

Однак, із незалежних від відправника причин органом поштового зв`язку було повернуто поштове відправлення з відмоткою: «за закінченням терміну зберігання».

З огляду на вказане колегією суддів з`ясовано, що державним виконавцем виконано свій обов`язок щодо належного повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження.

Будь-яких доказів відносно зміни боржником адреси та повідомлення про таку обставину державного виконавця матеріали справи не містять.

Між тим, в контексті вирішення спірних правовідносин є необґрунтованим довід скаржника про те, що він не отримував постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, т.я. за вимогами ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Неотримання ФОП ОСОБА_1 постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження є наслідком його пасивної поведінки.

Відносно твердження ФОП ОСОБА_1 про передчасність винесення державним виконавцем подання про заборону в`їзду в Україну №50088 від 13.06.2023 колегія суддів зазначає наступне.

Порядок виконання рішень стосовно іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб наведено в статті 77 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої під час виконання рішень стосовно іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб, які відповідно проживають (перебувають) чи зареєстровані на території України або мають на території України власне майно, яким володіють самостійно або разом з іншими особами, застосовуються положення цього Закону.

У разі невиконання зазначеними в частині першій цієї статті особами рішень виконавець звертається до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органів охорони державного кордону з поданням про заборону в`їзду в Україну чи видворення за межі України таких осіб відповідно до Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Як встановлено судом апеляційної інстанції, у зв`язку з невиконанням іноземцем постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 13.09.2022 по справі №521/10116/21 державним виконавцем до ГУ ДМС України в Одеській області скеровано подання №50088 від 13.06.2023 про заборону в`їзду в Україну.

Жодних доказів які б свідчили про виконання постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 13.09.2022 по справі №521/10116/21, як на час внесення такого подання, так і на час розгляду справи, громадянином Республіки Узбекистан ОСОБА_1 не надано.

З урахуванням наведеного, апеляційний адміністративний суд вказує про правомірність звернення державного виконавця до органу міграційної служби з поданням про заборону ФОП ОСОБА_1 в`їзду в Україну.

З огляду на вказане колегія суддів відхиляє довід скаржника про те, що наведений у поданні №50088 від 13.06.2023 висновок щодо невиконання боржником вимог виконавчого документу є голослівним.

Не є юридично спроможним посилання позивача на те, що станом на день винесення подання державним виконавцем не отримано відповідей на запити стосовно наявності у ФОП ОСОБА_1 майна, коштів, майнових активів, оскільки за приписами статті 77 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для звернення державного виконавця до органу міграційної служби з поданням є невиконання іноземцем рішення.

Наведена законодавча норма не пов`язує можливість внесення такого подання із отриманням державним виконавцем відомостей стосовно майна, коштів, майнових активів іноземця.

Згідно з положеннями абзацу 7 частини 1 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

Згідно фактичних обставин справи, громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 перебуває поза межами території України.

Під час попереднього перебування на території України іноземець не виконав постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 13.09.2022 по справі №521/10116/21.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку, що рішення від 06.07.2023 №264 про заборону в`їзду в Україну Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято цілком правомірно.

Установлені у межах розгляду даної справи фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені в апеляційній скарзі доводи позивача.

З урахуванням викладеного, апеляційний адміністративний суд уважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом першої інстанції у даній справі.

За таких обставин, рішення окружного адміністративного суду є законним та обґрунтованим, а викладені позивачем в апеляційній скарзі твердження не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення окружним адміністративним судом було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.287, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.12.2024 у справі №420/11823/24 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконаної служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Одеської митниці, про визнання протиправними та скасування постанов, подання та рішення без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді Ю.В. Осіпов О.І. Шляхтицький