Справа № 280/6036/24
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2025-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

24 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 280/6036/24

адміністративне провадження № К/990/4369/25

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Білак М.В., перевіривши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мазура Сергія Васильовича на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року у справі № 280/6036/24 за позовом ОСОБА_1 до Оріхівської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області про визнання протиправним та скасування розпорядження,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Оріхівської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження від 28 травня 2024 року № 109-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- стягнути з Оріхівської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області Пологівського району Запорізької області середній заробіток за час вимушеного прогулу на користь позивача;

- стягнути з Оріхівської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області Пологівського району Запорізької області моральну шкоду на користь позивача.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Оріхівської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області від 28 травня 2024 року № 109-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів Оріхівської міської ради з 03 червня 2024 року. Стягнуто з Оріхівської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області середній заробіток за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 у розмірі 24 185,85 грн.

Справа судом першої інстанції розглянута в порядку спрощеного позовного провадження.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року задоволено апеляційну скаргу Оріхівської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області. Скасовано рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року у справі №280/6036/24 та прийнято нову постанову. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, представник позивача звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2024 року касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з незазначенням у касаційній скарзі належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень.

04 лютого 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» повторно надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Мазура Сергія Васильовича на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року у справі №280/6036/24. Заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з наступних підстав.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

За правилами частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Враховуючи положення процесуального закону необхідно зазначити, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.

Під час перевірки касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень заявник повторно посилається на пункти 1 частини четвертої статті 328 КАС України, в обґрунтування якого зазначає про неврахування правових висновків щодо застосування частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України у подібних правовідносинах, зроблених у постановах Верховного Суду від 02 червня 2020 року у справі №826/24208/15, від 28 квітня 2021 року у справі №755/14564/25.

Також по тексту касаційної скарга містяться посилання на постанови Верховного Суду від 13 грудня 2023 року у справі №534/625/22, від 06 травня 2020 року у справі №487/2191/17.

Суд касаційної інстанції звертає увагу заявника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі цього пункту є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Верховний Суд зауважує, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права. Обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Так, Верховний Суд зазначає, що предметом розгляду у цій справі є визнання протиправним та скасування розпорядження Оріхівської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області від 28 травня 2024 року № 109-к «Про звільнення ОСОБА_1 », стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та матеріальної шкоди.

У справі №826/24208/15 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду розглядав справу про звільнення позивача з посади начальника відділу літературного редагування та видавничої діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення судом рішення. При цьому, Суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий розгляд, зазначив, що з обставин цієї справи, які були встановлені судами попередніх інстанції, не вбачається, внаслідок чого фактично було скорочено посаду позивача: ліквідації чи реорганізації відділу, в якому вона працювала. Крім того, суди не встановили, які структурні підрозділи було створено замість цього відділу та не перевірили доводи позивача щодо утворення секторів видавничої діяльності та літературного редагування, на які покладено ті ж самі функції і завдання, що виконувалися відділом, в якому вона працювала (відділ літературного редагування та видавничої діяльності секретаріату ВККС України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці секретаріату Комісії).

У справі №755/14564/18 предметом розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду були вимоги позивачки, яка є особою з інвалідністю І групи загального захворювання по зору, про скасування наказу про звільнення з посади провідного юрисконсульта юридичного відділу у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України та поновлення на роботі. При цьому, Суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив про не здійснення відповідачем порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації всіх працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз було проведено лише щодо позивачки, яка є працівником, для якого створена індивідуальна програма реабілітації інвалідів, і при наданні переваги на залишення на роботі на підставі статті 42 КЗпП України, такі особливості повинні бути враховані. Крім того, зазначено, що підставою звільнення позивача є пункт 1 частин и першої статті 40 КЗпП України, який передбачає не наявність порушення позивачем вимог трудового законодавства при виконанні своїх посадових обов`язків (неможливості їх виконання за станом здоров`я), а зміни в організації виробництва і праці, що підлягають обґрунтуванню іншими обставинами.

У справі № 534/625/22 Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглядались вимоги позивача про визнання наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Єристівський гірничо-збагачувальний комбінат» про припинення трудового договору (контракту) протиправним та його скасування, поновлення на посаді водія автотранспортних засобів, зайнятого транспортуванням гірничої маси в кар`єрі (180-220 т) ЦГТК навантажувально-транспортної дільниці автомобілі ТОВ «Єристівський ГЗК», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У справі №487/2191/17 предметом розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду було поновлення позивача на роботі у Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді контролера команди охорони Загону загальної охорони служби Загальної охорони та режиму, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог позивача, оскільки його звільнення з роботи здійснено з порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України щодо порядку вивільнення працівників, так як відповідач не запропонував усі вакантні посади, які з`явилися у період з 25 січня до 27 березня 2017 року на підприємстві ДП «Адміністрація морських портів України», у тому числі в інших філіях підприємства. Надані відповідачем акти не доводили виконання цього обов`язку, оскільки з їх змісту не вбачається, які саме посади і в яких структурних підрозділах ДП «Адміністрація морських портів України» пропонувались позивачу. Надані списки вакантних посад не співпадають із датами актів. Звільнення позивача здійснено без попереднього звернення відповідача до профспілкової організації та отримання її згоди на звільнення, що передбачено статтею 43 КЗпП України. Відповідно до протоколу засідання профкому від 20 березня 2018 року № 2/114 профспілковий орган відмовив у наданні згоди на звільнення позивача, у зв`язку з порушенням ДП «Адміністрація морських портів України» вимог статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», пункту 4.1.1 Колективного договору на 2013-2018 роки, статті 49-2 КЗпП України.

Отже, наведені заявником постанови ухвалені за інших фактичних обставин справи, установлених судами, а тому посилання на те, що судові рішення у цій справі ухвалені без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у цій постанові Верховного Суду є безпідставними.

Заявник наводить лише цитати з постанов Верховного Суду у вказаних справах. У касаційній скарзі не наведено аргументів подібності правовідносин у справі, рішення у якій ним оскаржуються, до правовідносин у справах, у яких Верховним Судом сформовано висновки щодо застосування норми права.

При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанції у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Мотиви, наведені представником позивача, із загальним посиланням на правові позиції Верховного Суду, за відсутності належного обґрунтування, не є підставою для перегляду судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Таке формальне посилання на інші постанови Верховного Суду не може вважатись належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

З огляду на викладене, Суд вважає безпідставними посилання заявника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Крім того, пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Суд звертає увагу, що пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України містить перелік виключних випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах незначної складності та/або таких, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Посилання на кожен з підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України повинно бути належним чином обґрунтовано.

При цьому, доведення вищезазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, Запорізьким окружним адміністративним судом справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак рішення у цій справі можуть бути оскаржені до Верховного Суду лише за наявності обставин, наведених у підпунктах «а» - «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

У касаційній скарзі відсутнє будь-яке посилання заявника на передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки.

Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги зводяться до викладення обставин справи, цитування нормативно правових актів, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Верховний Суд зауважує, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційній суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

Суд також звертає увагу, що в попередній ухвалі Верховного Суду від 22 січня 2025 року про повернення касаційної скарги заявнику надано роз`яснення щодо необхідності дотримання законодавчих вимог до змісту касаційної скарги в частині викладення підстав касаційного оскарження судового рішення.

Однак при поданні цієї касаційної скарги заявником касаційної скарги не взято до уваги висновки щодо вимог, яким має відповідати касаційна скарга в частині викладення підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України, тобто касаційна скарга не відповідає нормам процесуального закону, зокрема, в частині належного обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мазура Сергія Васильовича на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року у справі № 280/6036/24 за позовом ОСОБА_1 до Оріхівської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області про визнання протиправним та скасування розпорядження повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя М.В. Білак