Справа № 420/31654/24
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2025-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Аракелян М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (, адреса: вул.Володимирська, буд.9,м.Київ, 01001), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області (; адреса: вул.Преображенська, буд.44, м.Одеса, 65045) про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

09 жовтня 2024 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, у якій позивачка просить суд:

рішення Державної міграційної служби України № 94-24 від 30.05.2024 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - визнати неправомірним та скасувати;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення відносно громадянки Гани ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 14.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (ст. 262 КАС України); залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області; зобов`язано Державну міграційну службу України надати суду копії матеріалів

особової справи ОСОБА_1 (у тому числі рішення Державної міграційної служби України від 30.05.2024 року № 94-24).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 отримала повідомлення №64 від 06.06.2024 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України № 94-24 від 30.05.2024 року. Вважає зазначене рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Позивач зазначає, що є громадянського походження Гани. Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області не прийняло до уваги реальні побоювання за власне життя позивача у разі повернення до країни громадянської належності - Гани. Позивач акцентує увагу суду на те, що у випадку повернення до Гани, її життю та свободі буде загрожуватиме небезпека, що суперечить вимогам ст. 3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» від 04,11.1950 р., де вказано, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Пунктом 1 частиною 1 статтею 1 Закону України «Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Позивач зазначає, що вона повідомила відповідачеві усі факти, які становлять загрозу її здоров`ю та життю, однак відповідачем прийнято протиправне рішення №94-24 від 30.05.2024 року, яке підлягає скасуванню.

28.10.2024 року відповідач подав суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, перевіркою підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Гани, уродженкою м. Аккра, належить до етнічної групи «еве», за віросповіданням християнка (п`ятидесятники). Рідні мови еве та англійська, має повну вищу освіту, яку здобула в Гана протягом 2017-2023 років. За сімейним станом незаміжня. Щодо трудової діяльності в країні громадянської належності заявниця не працювала, проходила післядипломну практику в медичній установі. На території України офіційно не працює, інколи підробляє викладачем з англійської мови. Позивач ніколи не належала до відокремлених чи різноманітних соціальних груп або родин, що були пов`язаних зі специфічною життєдіяльністю в Гані або за кордоном, що унеможливлює переслідування за конвенційною ознакою належності до окремої соціальної групи, а також: не зазнавала особистих погроз, переслідувань, утисків, дискримінації чи обмежень прав свобод на території Гани, не притягалась до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності (арк. 6, 7 протоколу співбесіди від 05.10.2023); не займалась громадською діяльністю, у тому числі на території України (арк. 8 протоколу співбесіди від 05. 10.2023), мала можливість реалізувати права, свободу і обов`язки, її права н освіту та в сфері працевлаштування (арк. 6 протоколу співбесіди від 05. 10.2023). Додатково встановлено, що позивач не була об`єктом переслідування, до не/ї не застосовувалась серйозна шкода або дискримінація за ознаками громадянства (раси), національності (етнічної належності) або віросповідання в Гані. У лютому 2021 через компетентний орган республіки Гана оформлено новий паспортний документ строком дії від 19.02.2021 до 18.02.2031, серії G 3115739, та у квітні 2022 через компетентний орган республіки Гана оформлено ще один паспортний документ строком дії від 07.04.2022 до 06.04.2032, серії НОМЕР_1 що вказує на стійкий природний зв`язок заявниці з державою, і також наміри щодо продовження користування захистом країни громадянської належності. За матеріалами особової, справи виїзду з країни громадянського походження вказано те, що заявниця не бажає повертатися до Гани через ймовірну і примусову видачу заміж за етнічними традиціями. Під час проведення аналізу матеріалів особової справи встановлено, що з 02.07.2023 заявниця перебуває на території України без законних підстав. Таким чином, проведеним аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причини виїзду позивача з ОСОБА_2 з позиції визнання біженцем в Україні.

В додатки до відзиву надано копії матеріалів особової справи позивача.

Третя особа пояснень щодо позову не надала.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Гани, уродженкою м. Аккра, належить до етнічної групи «еве», за віросповіданням християнка (п`ятидесятники), не одружена.

27.11.2016 позивачка вперше вибула з Гани до України, авіарейсом Аккра (Гана - Стамбул (Туреччина) - Бориспіль (Україна) для навчання в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця.

На території України проживала на підставі посвідки на тимчасове проживання від 19.12.2016 року строком дії до 01.07.2023 року.

У серпні 2022 року позивач повернулася до країни громадської належності, де проходила практику після здобуття вищої освіти.

21.05.2023 року повернулась до України авіарейсом Аккра (Гана) Доха (Катар) - Будапешт (Угорщина), звідки автобусним рейсом дісталася міста Києва.

21.09.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області з заявою про набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У заяві-анкеті зазначено, що вона звернулась до управління ДМС в Одеській області так як не хоче проживати в Україні нелегально, а для легального проживання потрібні документи. Зазначено про небажання повертатися до Гани так як її батько примушує її вийти заміж за літнього чоловіка у якого вже є 2 дружини. Вона ж хоче знайти сама собі чоловіка без втручання батьків. Батькам же не може відмовити так як в її рідній країні такі звичаї. У зв`язку із чим не може повернутися до Гани.

Під час співбесіди 05.10.2023 року позивачка зазначила, що немає документів, що вказують на елементи переслідування в країні громадянської належності; не перебуває і ніколи не перебувала в політичних партіях, військових, громадських, релігійних організаціях; всі родичі проживають в Гані; на території Гани у сестри є власний салон краси, а у батька завод по виробництву солодощів; ситуація в регіоні постійного проживання (Гана) спокійна; до неї не застосовувалось фізичне насилля; права людини у Гані не порушують; причини неможливості повернення до Гани бажання батька видати її заміж; у випадку відмови вийти заміж батько образиться і перестане давати кошти; у Гані хороша ситуація, проблем немає; із владою проблем не було; ні вона, ні родичі не піддавались арештам, катуванням або іншим формам жорстокого поводження, насильницьким зникненням, викраданням, примусовим переміщенням та застосування тяжкої або забороненої зброї проти цивільного населення; ніколи не переслідувалась за її громадянство, національність, етнічну належність або віросповідання; цивільне населення в Гані не страждає, всі комунальні послуги (електропостачання, водопостання, теплопостання) в Гані наявні; ніколи не зазнавала пригнічень, дискримінації або переслідувань з боку діючої влади на території Гани; не була учасником міжрегіональних або міжетичних конфліктів на території громадянської належності; ніколи не була жертвою або постраждалою від терактів; у випадку повернення до гани їй не загрожує виконання вироку про смертну кару, тортури, нелюдське, або таке, що принижує людську гідність поводження; не перебуває у внутрішньому/міжнародному розшуку.

Відповідно до висновку ГУ ДМС в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.04.2024 року по справі №2023ОD0048, за результатами розгляду матеріалів особової справи громадянки Республіки Гани на установчі дані ОСОБА_1 встановлено, що факти, повідомлені заявницею не є підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідності до умов, передбачених п.п1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» що водночас не позбавляє її права залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для перебування. Враховуючи викладене, відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 30.05.2024 року №94-24 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено громадянці Республіки Гани ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ст.10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», про що позивачці направлено повідомлення від 06.06.2024 року.

Не погоджуючись із рішенням відповідача, позивачка звернулась до суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регламентується Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно зі ст.2 Закону питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року також дано поняття «біженець» - особа, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до з ч.5 ст.5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника (ч.1 ст.7 Закону).

Відповідно до ч.7 ст.7 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.5 ст.10 Закону).

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за №1146/19884 (надалі - Правила №649)).

Згідно п.2.1 розділу ІІ Правил №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви. Інформація про країну походження - це інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Пунктом 45 Керівництва обумовлено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункт 66 Керівництва).

Згідно абз.5 ч.1 ст.6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно п.6.5 розділу VI Правил №649 за результатами здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС, який розглядав заяву, ДМС приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) (додаток 23). Строк прийняття зазначеного рішення може бути продовжено наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців. Неповнолітні члени сім`ї, внесені в заяву-анкету особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (щодо визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, висловлена письмова згода заявника в анкеті чи в заяві), зазначаються у рішенні про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як такі, що отримали захист в Україні. У лівій частині першого аркуша рішення передбачається місце для фотокартки заявника або відцифрованого зображення його обличчя, яке може виконуватися способом принтерного друку.

Відповідно до ч.1 ст.5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації: із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Так, право на життя і заборона катувань, зокрема, закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно положень ст.3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

З аналізу особової справи вбачається, що переїзд не був вимушеним, внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, оскільки позивачка безперешкодно отримала візу для виїзду за кордон.

Під час анкетування позивачка зазначила, що не хоче проживати в Україні нелегально, а для цього потрібні документи, тобто її заява обумовлена бажанням легалізувати своє перебування в Україні.

Крім того, під час співбесіди позивачка зазначила, що звертається до ДМС так як не хоче повертатися до Республіки Гани через те, що її батько має бажання видати її заміж за чоловіка значно старшого неї, а вона, у свою чергу, не може перечити батьку, бо він засмутися і можливо перестане давати кошти. Разом із цим, щоб перебувати на території України потрібні документи.

Згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Вищевикладене свідчить, що позивачка в порушення вимог ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, - повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

При цьому, позивачка не надала ані відповідачу, ані до суду доказів того, що її життю на свободі буде загрожуватиме небезпека, позивачка не зазначає конкретних випадків, які б становили таку загрозу щодо неї та її побоювання ґрунтуються лише на припущеннях останньої, позивачкою не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що обставини, вказані позивачкою, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, вказані вимоги не були дотримані позивачкою, оскільки не наведено переконливих доводів щодо відповідності та дійсності повідомлених фактів, що могли б бути доказами наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доводів про факти стосовно загрози життю на свободі, які б слугували причиною її вимушеного від`їзду до України, заявник не зазначив. Інформація про причини неможливості повернення до країни громадянської належності є непослідовною, позивачка не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

У своїй сукупності матеріали особової справи та наявні докази не надають підстав для висновку, що позивачці було протиправно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням вищезазначеного, рішення Державної міграційної служби України № 94-24 від 30.05.2024 року, є правомірним, прийнятим в межах дискреційних повноважень та з урахуванням усіх фактичних обставин справи, відповідач довів відсутність передбачених законом підстав для оформлення документів для вирішення питання про визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем доведена правомірність оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, інших витрат сторонами не понесено, підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 143, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 293, 295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян

.