Справа № 200/102/25
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2025-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2025 року Справа№200/102/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., розглянувши за правилами спрощеного (письмового) позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про:

- визнання протиправним та скасування наказу № 549 від 16.06.2024 року в повному обсязі;

- визнання протиправним та скасування наказу № 172 від 17.06.2024 року в повному обсязі;

- визнання протиправним та скасування наказу № 618 від 13.07.2024 року в повному обсязі;

- зобов`язання виплатити всі належні види грошового забезпечення, виплата яких була необґрунтовано зупинена з 16.06.2024 року.

Крім того, просив зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 10.10.2023 року проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наголошує, що направленням № 1640 від 19.04.2024 року позивача було направлено до ВЛК у м. Львів, звідки позивач не повернувся до військової частини, у зв`язку з чим, відповідачем було призначено та проведено службове розслідування за фактом самовільного залишення позивачем частини.

Зазначає, що лише 29.06.2024 року отримав довідку ВЛК, якою позивачу призначено 3 групу інвалідності, тому засобами пошти звернувся до командира частини з рапортом про звільнення з військової служби на підставі абз. 2 пп. «б» ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на який відповіді не отримав.

На підставі матеріалів службового розслідування 17.06.2024 року наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 172 позивача визнано таким, що самовільно залишив місце служби з 16.06.2024 року, наказано притягнути до дисциплінарної відповідальності після повернення до військової частини, а також повідомити органи ДБР про кримінальне правопорушення, скоєне позивачем.

Наголошує, що на підставі висновків службового розслідування позивача знято з усіх видів забезпечення в/ч НОМЕР_1 і протиправно припинено виплату грошового забезпечення.

Вказує, що відповідач, не нарахувавши позивачу грошове забезпечення, порушує право позивача на його отримання, тому позивач змушений звернутися суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року вказаний позов залишено без руху у зв`язку із невідповідністю вимогам ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 24 січня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (письмового провадження).

Згідно з нормами частини третьої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Відповідач надав письмовий відзив 25.02.2025 року. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що позивача направленням № 1640 від 19.04.2024 року було направлено на обстеження з подальшим проходженням військово-лікарської комісії для визначення ступеню придатності для військової служби.

Позивач у телефонному режимі повідомляв, що його скеровано на стаціонарне лікування в КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня», запевнивши, що надасть всі підтверджуючі медичні довідки та виписки.

Припускаючи, що позивач певний час знаходився на стаціонарному лікуванні, в результаті якого він мав надати виписки з медичної карти стаціонарного хворого, позивач не повернувся, тому за даним фактом було проведено службове розслідування.

Таким чином, в ході проведення службового розслідування повністю підтверджений факт самовільного залишення місця несення служби позивачем.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.06.2024 року № 172 позивача визнано таким, що самовільно залишив військову частину з 16.06.2024 року.

Крім того, на виконання вимог наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.07.2024 року № 618 «Про завершення службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі старшого сержанта ОСОБА_1 » на адресу територіального управління ДБР, яке знаходиться у м. Краматорську, скеровано відповідне повідомлення про скоєння позивачем кримінального порушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.

Наголошує, що з моменту самовільного залишення частини (неповернення після лікування) з 16.06.2024 року позивач без будь-який пояснень з його боку відсутній на службі, підтверджуючих документів про знаходження на лікуванні ним не надано.

Вказує, що Донецьким окружним адміністративним судом розглянуто справу №200/8276/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , рішенням від 20.01.2025 року суд зобов`язав військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 15.06.2024 року. В задоволенні вимог про зобов`язаня військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення з військової служби позивачу відмовлено. На виконання рішення суду командиром військової частини НОМЕР_1 було позивачу скеровано лист від 11.02.2025 року.

З зазначених причин відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України даний предмет спору віднесено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що відповідача у відповідності до норм законодавства повідомлено про наявність позову.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянином України, проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з наказу по стройовій частині командира військової частини НОМЕР_1 від 10.10.2023 року №219, яким старшого сержанта ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини, а також призначено на посаду навідника кулеметного відділення кулеметного взводу.

Згідно з направленням начальника медичної служби військової частини НОМЕР_1 № 1640 від 19.04.2024 року позивача було направлено на обстеження з подальшим проходженням військово-лікарської комісії у м. Львів для визначення ступеню придатності для військової служби.

Відповідно до рапорту капітана медичної служби ОСОБА_2 від 16.06.2024 року № 2888 щодо відсутності без поважних причин, призваного по мобілізації військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 старшого сержанта ОСОБА_1 направлено на обстеження з подальшим проходженням військово-лікарської комісії для визначення ступеню придатності для військової служби.

Після проходження ВЛК ОСОБА_1 у розташування військової частини не повернувся, у зв`язку з чим наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 16.06.2024 року № 549 призначено службове розслідування за фактом відсутності на військовій службі старшого сержанта ОСОБА_1 .

Матеріалами службового розслідування встановлено, що після проходження ВЛК позивач не повернувся в розташування військової частини. Зокрема, в акті службового розслідування зазначено, що телефоном ОСОБА_1 повідомляв, що лікується, а після закінчення лікування обіцяв надати підтверджуючі медичні документи, проте з часом припинив виходити на зв`язок, обіцяних документів про лікування не надав. Місцезнаходження ОСОБА_1 невідомо.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.06.2024 року № 172 позивача визнано таким, що самовільно залишив військову частину з 16.06.2024 року, а тому знято з усіх видів забезпечення.

Крім того, на виконання вимог наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.07.2024 року № 618 «Про завершення службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі старшого сержанта ОСОБА_1 » на адресу територіального управління ДБР, розташованого у АДРЕСА_1 , скеровано відповідне повідомлення від 01.09.2024 року № 3577 про скоєння позивачем кримінального порушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України. Заходів реагування на це повідомлення відповідачу не направлено.

Адвокатським запитом від 05.11.2024 року представник позивача витребував у військової частини НОМЕР_1 документи щодо службового розслідування відносно позивача. Листом від 25.11.2024 року відповідач надав затребувані документи адвокату позивача.

Судом встановлено, що згідно з довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ № 626182 від 16.01.2024 року позивачу встановлено третю групу інвалідності, пов`язану з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Датою огляду зазначено 08.12.2023 року, тобто під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , черговий огляд 08.12.2025 року.

На підставі вказаної довідки позивачем отримано пенсійне посвідчення від 20.03.2025 року, в якому зазначено про 3 групу інвалідності МВС з терміном дії до 31.12.2025 року.

Крім того, згідно з довідкою військово-лікарської комісії ВМКЦ Західного регіону від 29.06.2024 року № 5384 29.06.2024 року проведено медичний огляд ОСОБА_3 , встановлено низку захворювань, пов`язаних з проходженням військової служби та його визнано обмежено придатним до військової служби.

Жодних виписок медичних установ про перебування на стаціонарному лікуванні з 19.04.2024 року позивачем не надано.

Позивач зазначив, що 15.06.2024 року поштою звернувся з рапортом командира військової частини НОМЕР_1 про те, що висновком МСЕК від 16.01.2024 року № 626182 його визнано особою з інвалідністю 3 групи, тому він не бажає продовжувати військову службу та просить його звільнити з військової служби.

При цьому, дати в наведеному рапорті позивача не зазначено.

Крім того, до матеріалів справи позивачем надано ще один його рапорт, скерований на адресу ротного командира військової частини НОМЕР_1 від 15.06.2024 року з проханням клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби на підставі абз. 2 пп. «б» ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», до якого додано довідку МСЕК від 16.01.2024 року № 626182. 03.07.2024 року поштове відправлення позивача було повернуто відділенням поштового зв`язку у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання у поштовому відділенні (трекінг АТ «Укрпошта» 6564). Не отримавши відповіді на рапорт, позивач звернувся до суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року у справі № 200/8276/24 встановлено, що рапорт ОСОБА_1 , не надійшов до військової частини НОМЕР_1 і тому не був розглянутий, проте з боку відповідача було допущено протиправну бездіяльність.

Суд зазначив, що посилання відповідача на неотримання рапорту в даному випадку є неприйнятними, оскільки рапорт неодноразово надсилався на адресу відповідача (яка пізніше була підтверджена листом Оперативного командування на запит адвоката позивача, а також підтверджена у відзиві на позовну заяву), проте поштові відправлення з даним рапортом відповідач не забирав з поштового відділення, через що вони були повернуті у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання у поштовому відділенні. Фактично, відповідач сам створив умови для не розгляду рапорту позивача.

З зазначених причин суд зобов`язав військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 15 червня 2024 року про звільнення з військової служби та за наслідками його розгляду прийняти рішення про звільнення або відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби під час мобілізації.

На виконання зазначеного рішення суду командиром військової частини НОМЕР_1 позивачу скеровано лист від 11.02.2025 року № 892/1, в якому зазначено про відсутність рапорту позивача від 15.06.2024 року, тому військова частина порекомендувала позивачу звернутися до нього з відповідним рапортом та доданими документами, а також повернутися в місце розташування частини для вирішення питання, зазначеного у рапорті.

Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо правомірності прийняття спірних наказів відповідача № 549 від 16.06.2024 року, № 172 від 17.06.2024 року, від 13.07.2024 року, суд виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст. 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Згідно з вказаною нормою суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 за №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та триває на теперішній час.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статутом внутрішньої служби визначено права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Зокрема, статтею 11 Статуту внутрішньої служби ЗСУ встановлено, що враховуючи необхідність оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладено на військовослужбовців певні обов`язки, зокрема, свято і непорушно дотримуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним, дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів України; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил поведінки військовослужбовців.

Статтею 14 цього статуту передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Як зазначено вище, позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 , проте рапорт повернувся до нього у зв`язку з неотриманням.

Згідно з приписами статті 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

За приписами статті 129 вказаного Статуту, внутрішній порядок це суворе додержання визначених військовими статутами правил розміщення, повсякденної дисципліни, побуту військовослужбовців у військовій частині (підрозділі) й несення служби добовим нарядом. Внутрішній порядок досягається в тому числі глибоким розумінням, свідомим і неухильним дотриманням військовослужбовцями обов`язків, визначених законами України та статутами Збройних Сил України.

Статтею 26 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України встановлено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Дисциплінарним статутом Збройних Сил України передбачено сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання заяв, пропозицій та скарг.

Так, відповідно до ст. 1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Згідно зі статтею 2 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 3 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, що військова дисципліна досягається, зокрема, шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України.

Стаття 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачає, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; додержуватися визначених статутами ЗСУ правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один одного, бути ввічливим і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків тощо.

Відповідно до ст. 6 Дисциплінарного статуту ЗСУ право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Командир зобов`язаний вжити заходів щодо затримання підлеглого при вчиненні або здійсненні ним замаху на вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного із непокорою, опором чи погрозою начальнику, застосуванням насильства, самовільним залишенням військової частини або місця служби, ухиленням від військової служби чи дезертирством, із негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи або вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками кримінального правопорушення.

Частиною 1 статті 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ встановлено, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Як зазначено вище, на підставі рапорту начальника медичної служби ОСОБА_2 щодо відсутності позивача в розташуванні військової частини НОМЕР_1 командиром вказаної частини прийнято наказ від 16.06.2024 року № 549, яким призначено службове розслідування з зазначеного питання.

Ні підставі проведеного службового розслідування відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.06.2024 року № 172 позивача визнано таким, що самовільно залишив військову частину з 16.06.2024 року.

Відсутність у військовій частині з 19.04.2024 року по теперішній час підтверджується й самим позивачем, тому обставини, встановлені службовим розслідуванням є не спростованими.

Отже, під час прийняття спірних наказів командир військової частини діяв в межах своїх повноважень, тому накази від 16.06.2024 року № 549 про призначення службового розслідування та від 17.06.2024 року № 172, яким позивача визнано таким, що самовільно залишив військову частину з 16.06.2024 року є законними та обґрунтованими.

Крім того, на виконання вимог наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.07.2024 року № 618 «Про завершення службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі старшого сержанта ОСОБА_1 » на адресу територіального управління ДБР, яке знаходиться у м. Краматорську, скеровано відповідне повідомлення про скоєння позивачем кримінального порушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.

Щодо оцінки дій позивача стосовно неповернення до військової частини після лікування суд зазначає таке.

Як судом зазначено вище, позивачем не було надано жодного документу про стаціонарне лікування. Надані до позову талони на прийом до спеціалістів поліклініки по ВМКЦ ЗР у період з 20.05.2024 року по 19.06.2024 року не доводять факту стаціонарного лікування, а отже сторонами взагалі не надано доказів, де знаходився позивач з 19.04.2024 року по дату визнання його таким, що самовільно залишив військову частину з 16.06.2024 року.

Наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 № 280 затверджено Інструкцію з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України.

Згідно з пунктом 28 цієї Інструкції в особливий період обмін медичними та іншими документами військовослужбовців в електронній формі (у разі відсутності технічної можливості або, якщо передбачено надання тільки оригіналів паперових документів, також у паперовій формі) між закладами охорони здоров`я державної та комунальної власності, в яких військовослужбовці перебували (перебувають) на лікуванні, військовими частинами, ТЦК та СП встановлено Порядком здійснення в особливий період обміну медичними та іншими документами військовослужбовців між закладами охорони здоров`я державної та комунальної власності, державними установами Національної академії медичних наук, в яких військовослужбовці перебували (перебувають) на лікуванні, та військовими частинами, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2023 року № 901.

Відповідачем зазначено, що жодних повідомлень від медичних закладів про перебування на лікуванні ОСОБА_1 ним не отримано, тому накази про призначення та проведення службового розслідування відносно факту відсутності позивача на військовій службі є цілком обґрунтовані.

Крім того, довідка до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ № 626182 від 16.01.2024 року, на яку позивач посилався у рапорті від 15.06.2024 року та у позові, отримана позивачем до того, як його направили на ВЛК направленням від 19.04.2024 року, тобто до СЗЧ.

Стосовно вимог про зобов`язання виплатити всі належні види грошового забезпечення, виплата яких була необґрунтовано зупинена з 16.06.2024 року, суд зазначає таке.

Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (надалі - Порядок), встановлено механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцями Збройних Сил України.

Зокрема, пункт 15 розділу І Порядку передбачає, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Згідно з пунктом 15 розділу XXXIV Порядку, до наказів про виплату додаткової винагороди не включається військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували) за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира.

Пунктом 5 розділу XVI Порядку передбачено, що за невихід на службу (навчання) без поважних причин, військовослужбовцям щомісячні премії не виплачується.

Аналогічні положення містить постанова Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Так, до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зокрема які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували),- за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Службовим розслідуванням, призначеним наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 16.06.2024 року № 549 щодо з`ясування обставин самовільного залишення старшим сержантом ОСОБА_1 військової частини було встановлено факт самовільного залишення місця несення служби позивачем та невиконання ним обов`язків служби.

Даний факт не спростований й самим позивачем. На час розгляду справи позивач не повернувся до розташування військової частини.

Таким чином, враховуючи недоведеність позивачем невідповідності дій військової частини НОМЕР_1 під час призначення та проведення службового розслідування, нарахування і виплати грошового забезпечення, додаткових винагород, критеріям, встановленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до приписів частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідно до п. 13 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», у позовних вимогах відмовлено, тому судові витрати, що підлягають відшкодуванню, відсутні.

На підставі положень Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 25 лютого 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Б. Голубова