Справа № 520/16352/24
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2025-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 р. Справа № 520/16352/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2024, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/16352/24

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до Департаменту реєстрації Харківської міської ради третя особа ОСОБА_3

про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

13.06.2024 ОСОБА_1 (далі - позивач), звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, в якому просила суд:

- визнати незаконною відмову державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради у вчиненні реєстраційних дій щодо квартири АДРЕСА_1 за заявою ОСОБА_1 ;

- зобов`язати державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради вчинити реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 , зареєструвавши за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на зазначений об`єкт нерухомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

24.07.2024 ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, треті особи ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якому просив суд:

- визнати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області від 21.03.2024 № 72173946 про відмову в проведенні реєстраційних дій ОСОБА_2 - протиправним;

- зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області провести реєстрацію прав власності ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , на частку у квартирі АДРЕСА_1 на підставі поданих оригіналів документів, відповідно до норм чинного законодавства.

Разом із адміністративним позовом ОСОБА_2 подано до суду клопотання про об`єднання позовів, з покликанням на те, що в провадженні цього ж суду перебуває справа № 520/16352/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії щодо вчинення реєстраційних дій відносно квартири АДРЕСА_1 . Отже відповідна справа з тими ж позовними вимогами і щодо цієї ж квартири, оскільки ОСОБА_1 є дружиною позивача ОСОБА_2 і співвласницею вказаної квартири, яка звернулась до державного реєстратора із власною заявою і отримала рішення про відмову у вчинення реєстраційних дій.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2024 клопотання позивача ОСОБА_2 про об`єднання справ в одне провадження задоволено. Передано судді Харківського окружного адміністративного суду Кухар М.Д. адміністративну справу № 520/20764/24 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, для об`єднання в одне провадження зі справою № 520/16352/24 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту реєстрації Харківської міської ради про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії для спільного розгляду. Присвоєно об`єднаній адміністративній справі єдиний унікальний номер 520/16352/24.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, за участі третьої особи: ОСОБА_3 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначила, що для вчинення реєстраційних дій вона подала наявні у неї оригінали правовстановлюючих документів, які належним чином підтверджують її право власності на квартиру та достовірність яких жодному сумніву піддана не була. В принципі, само по собі право власності позивача на квартиру ніким не оспорюється та сумніву не піддається.

Відмова реєстратора у вчиненні реєстраційних дій щодо квартири обґрунтована формальними підставами, зокрема, наявною у нього інформацією 2023 року про відсутність доступу до документів архіву відповідного БТІ, які втрачені у зв`язку з їх несвоєчасною евакуацією на безпечну територію. Про несвоєчасну евакуацію архіву БТІ можна стверджувати, враховуючи те, що бої безпосередньо за місто Сєвєродонецьк почалися, згідно відкритих та загальновідомих даних, не раніше 26 травня 2022 року, а повністю місто було окуповано військами РФ 25 червня 2022 року. При цьому будь-яка вина позивача у несвоєчасній евакуації архіву відсутня. У спірному рішенні відповідача взагалі не була надана оцінка тим документам, які були подані безпосередньо позивачем.

Зауважила, що у позивача не існувало обов`язку щодо реєстрації права власності на квартиру у відповідному реєстрі речових прав до початку повномасштабної війни, а отже і з цих підстав не можна стверджувати про наявність її вини.

Відповідно до приписів статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відмовляючи в державній реєстрації права власності державний реєстратор безумовно порушив право приватної власності позивача на квартиру в частині здійснення правомірної реєстрації свого майна у відповідному реєстрі речових прав.

Таке порушення права приватної власності державний реєстратор обґрунтував пунктами 4 та 5 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження та наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Апелянт вважає, що відмова державного реєстратора у вчиненні реєстраційних дій щодо квартири за умови подання оригіналів правовстановлюючих документів на неї очевидним чином не відповідає умовам для відмови в державній реєстрації права власності, передбачених пунктами 4 та 5 частини першої статті 24 Закону.

Подані документи дають повну змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, оскільки містять всі необхідні дані.

Посилання відповідача на лист Міністерства юстиції, в якому викладене подібне, на думку апелянта, збочене тлумачення пункту 4 частини першої статті 24 Закону більш законною відмову у вчиненні реєстраційних дій не роблять.

Цинічним по відношенню до позивачки, особи похилого віку, виглядає в цьому контексті зазначення відповідачем в оскаржуваному рішенні: «вирішення всіх питань можливе лише після деокупації Сєвєродонцецької територіальної громади».

Надавши відповідачу для вчинення реєстраційних дій оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, позивач належним чином підтвердила набуття речових прав на нерухоме майно, а також не було ніяких суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, оскільки ніякої реєстрації державний реєстратор бачити в реєстрі не міг.

І в цьому контексті підстав для відмови у вчиненні реєстраційних дій, встановлених пунктами 4 та 5 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не було.

А невиконання державним реєстратором покладених на нього пунктом 3 частини третьої статті 10 Закону обов`язків не є та не може бути підставою для відмови у вчиненні реєстраційних дій, вичерпний перелік яких встановлено частиною першою статті 24 Закону.

Знову ж таки, будь-яка вина позивача у цьому відсутня, вона не мала обов`язку завчасної реєстрації речових прав на квартиру, проте, не позбавлена такого права зараз, та при цьому не відповідала за евакуацію архівів БТІ, або цифровізацію архівів, відповідно до рекомендацій Міністерства юстиції, які не носили обов`язкового характеру.

Апелянт звернула увагу суду також на той факт, що рішення відповідача про відмову у вчиненні реєстраційних дій було прийняте 21 березня 2024 року, тобто протягом 3 днів з 18 березня 2024 року, який є днем звернення позивача з відповідною заявою до державного реєстратора, причому, насправді, відповідач нікуди не звертався з відповідним запитом у порядку пункту 3 частини третьої статті 10 Закону, чим порушив встановлений порядок розгляду натомість пославшись на якусь відповідь чи інформацію, датовану 21 серпня 2023 року.

Таким чином, встановлений законом порядок розгляду заяви про вчинення реєстраційних дій, яку подала позивач, відповідачем було порушено, крім того відповідач не мав права відмовити позивачу у вчиненні реєстраційних дій з тих підстав, на які він послався у своєму рішенні, тобто пунктів 4 та 5 частини першої статті 24 Закону.

З цих підстав апелянт вважає, що рішення відповідача про відмову у вчиненні реєстраційних дій є протиправним та підлягає безумовному скасуванню.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 20 жовтня 1995 року ОСОБА_1 , на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в установленому порядку, разом з її чоловіком ОСОБА_2 , а також їх спільним сином, ОСОБА_3 , було зареєстроване право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На підтвердження права власності на вказану квартиру Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» було видане свідоцтво про право власності на житло від 20 жовтня 1995 року, яке у встановленому законом порядку 18 грудня 1995 року зареєстроване у Сєвєродонецькому БТІ за реєстровим номером № 457.

Згідно технічного паспорта від 12 грудня 1995 року, зазначена трикімнатна квартира розташована на другому поверсі п`ятиповерхового будинку та має загальну площу 57,9 квадратних метри, житлову площу 40,4 квадратних метри. Оригінали свідоцтва про право власності на житло та технічного паспорту на квартиру маються в наявності у позивача.

При цьому реєстровий запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири не вносився.

У зв`язку зі збройною агресією з боку рф проти України та окупацією міста Сєвєродонецьк Луганської області ОСОБА_1 виїхала до міста Харкова, де зареєструвалась як внутрішньо переміщена особа. З метою реєстрації свого права власності на житло в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень позивач звернулася до державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради, надавши документи, що належним чином посвідчують право власності на нерухоме майно.

21 березня 2024 року рішенням № 72173946 Департаменту реєстрації Харківської міської ради в особі державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_4 в реєстрації за позивачами права власності на квартиру в Державному реєстрі було відмовлено з тих підстав, що з окупацією територіальної громади КП «Сєвєродонецьке БТІ» не має можливості надавати інформацію за запитами про зареєстровані права власності до 01.01.2013.

З рішенням державного реєстратора про відмову у реєстрації права власності на нерухоме майно позивачі не згодні, вважають його незаконним, а тому звернулись до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Суд першої інстанції, залишаючи адміністративний позов без задоволення, виходив з того, що рішення державного реєстратора є законним та обґрунтованим, прийнятим у межах повноважень та відповідно до норм чинного законодавства України.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014 № 1207-VII (далі - Закон № 1207-VII) тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 3 ст. 5 цього Закону визначено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

Крім того, за фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.

Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України (частини 4, 5 статті 11 № 1207-VII).

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються, зокрема, Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України № 1952-IV, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (ч. 4 ст. 3 Закону № 1952-IV).

За правилом абз. 4 ч. 5 ст. 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 6 Закону № 1952-IV визначено, що суб`єктами державної реєстрації прав є виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) які набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення.

Так, ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV врегульовано, що державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Пунктом 1 ст. 20 Закону № 1952-IV визначено, що заява на проведення реєстраційних дій подається заявником у паперовій формі, а у випадках, передбачених законодавством, - в електронній формі разом з оригіналами документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, чи їх копіями, засвідченими державними органами, органами місцевого самоврядування (якщо оригінали таких документів відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування).

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; 13-3) договору про передачу страхового портфеля; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Статтею 24 Закону № 1952-IV передбачено умови для відмови в державній реєстрації прав, зокрема, подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 24 Закону).

Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок № 1127).

Згідно із п. 12 Порядку № 1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Пунктом 14 Порядку № 1127 визначено, що у разі коли під час розгляду заяви встановлено наявність підстав, передбачених законом для зупинення розгляду заяви, державний реєстратор невідкладно приймає рішення щодо зупинення розгляду заяви.

Якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення щодо зупинення розгляду заяви виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, а також у разі коли державним реєстратором протягом 30 робочих днів з моменту прийняття відповідного рішення на запит отримано документи та/або інформацію, необхідні для державної реєстрації прав, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора щодо відновлення розгляду заяви.

У разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог або неотримання на запит документів та/або інформації, необхідних для державної реєстрації прав, у строк, встановлений в абзаці другому цього пункту, державний реєстратор приймає рішення щодо відмови в державній реєстрації прав.

Відповідно до п. 23 Порядку № 1127 за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття з відповідним обґрунтуванням їх застосування.

Зміст наведених норм дає підстави дійти висновку, що законодавцем чітко встановлено процедуру розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, яка включає в себе перевірку документів на предмет відповідності таких вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявності підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Судовим розглядом встановлено, що 19.03.2024 до Департаменту реєстрації Харківської міської ради була подана заява від позивачів щодо державної реєстрації права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

До заяви в якості підстави для державної реєстрації права власності на нерухоме майно були подані наступні документи:

- свідоцтво про право власності на житло від 20.10.1995 року, видавник Житлово - комунальна контора концерна «Луганскстрой»;

- технічний паспорт, виданий Комунальним підприємством «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації»;

- заява.

Під час розгляду заяви державним реєстратором було встановлено, що право власності на житло, за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 згідно зі свідоцтвом про право власності від 20.10.1995 року.

Одночасно, державним реєстратором було здійснено консолідований пошук інформації в Державному реєстрі речових прав та реєстрах до 2013 року, стосовно реєстрації речових прав на заявлений об`єкт нерухомого майна. В результаті якого, було встановлено відсутність інформації про реєстрацію в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

В результаті розгляду документів заявника, державним реєстратором також було встановлено, що реєстрацію права власності на квартиру, було здійснено КП «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» та підстави для проведення державної реєстрації прав, виникли в порядку до 1 січня 2013 року, а отже відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані не пізніше трьох робочих днів з дня отримання відповідного запиту державного реєстратора безоплатно надати запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі.

У відповідності до вимог законодавства України, державним реєстратором було направлено запит до КП «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» за вих. № 4333/0/276-23 від 16.08.2023 щодо отримання інформації про підтвердження реєстрації права власності органами, що здійснювали реєстрацію права до 01.01.2013 року.

Листом від 21.08.2023 за № 24 (вх. № 4184/0/275-23 від 22.08.2023) КП «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» повідомило, що до 01 січня 2013 року функції з державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна було покладено на міські та районні БТІ. Вся матеріально-технічна база КП «Сєвєродонецьке БТІ» станом на 24.02.2022 була розташована у м. Сєвєродонецьк, Луганської області. Інформація щодо об`єктів нерухомого майна зберігалась в архіві підприємства на паперових носіях. Оскільки, на сьогоднішній день територія Сєвєродонецької територіальної громади є окупованою, підприємство не може виконувати свої функції, в тому числі надавати інформацію на запити державних реєстраторів про зареєстровані права власності до 01.01.2013 року. Вирішення всіх питань можливе після деокупації Сєвєродонецької територіальної громади.

Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій № 72173946 від 21.03.2024 Державний реєстратор відмовив позивачам у проведенні державної реєстрації прав з покликанням на пункти 4, 5 частини 1 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", посилаючись на те, що з окупацією Сєвєродонецької територіальної громади КП "Сєвєродонецьке БТІ" не має можливості надавати інформацію за запитами про зареєстровані права власності до 01.01.2013, а тому проведення державної реєстрації права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 неможливо.

Однак приймаючи рішення про відмову у вчиненні реєстраційних дій державним реєстратором не було прийнято до уваги норми Постанови КМУ від 06.03.2022 року № 209 "Про деякі питання державної реєстрації та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану", норм Цивільного законодавства та норм Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Слід урахувати, що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 (у редакції станом на час розгляду справи), Сєвєродонецьку міську територіальну громаду Луганської області з 25.06.2022 року віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України.

Як зазначено вище, набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.

Суд звертає увагу на те, що система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону № 1952-IV, запроваджена в Україні з 01.01.2013 року, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.

Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.

Проте, запитувана державним реєстратором інформація у КП «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» не може бути надана у зв`язку із окупацією території Сєвєродонецької територіальної громади. Разом з тим, позивачами для державної реєстрації права власності на нерухоме майно у реєстрі речових прав було подано державному реєстратору заяву із наявними у них оригіналами документів, які належним чином підтверджують їх право спільної сумісної власності на квартиру.

Так, із наданого позивачами свідоцтва про право власності на житло від 20 жовтня 1995 року, вбачається, що 20 жовтня 1995 року ОСОБА_2 та членами його сім`ї ОСОБА_1 - дружиною, а також їх спільним сином - ОСОБА_3 , на підставі Закону України Про приватизацію державного житлового фонду в установленому порядку було зареєстроване право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право власності на житло від 20 жовтня 1995 року видане згідно із розпорядженням (наказом) від 20.10.1995 № 135 та зареєстровано у встановленому законом порядку 18 грудня 1995 року у Сєвєродонецькому БТІ за реєстровим номером № 457, про що міститься відповідна відмітка.

Згідно технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності громадянина ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 від 12 грудня 1995 року, зазначена трикімнатна квартира розташована на другому поверсі п`ятиповерхового будинку та має загальну площу 57,9 квадратних метри, житлову площу 40,4 квадратних метри. Технічний паспорт містить запис: "Квартира АДРЕСА_1 зареєстрована Сєвєродонецьким БТІ на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності на підставі свідоцтва про право власності і записаний у реєстрову книгу за № 457".

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Судом встановлено, що реєстрація права спільної сумісної власності позивачів на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 була здійснена відповідно до вимог законодавства, що було чинним на момент проведення такої реєстрації. У позивачів не існувало обов`язку щодо реєстрації права власності на квартиру у відповідному реєстрі речових прав до початку повномасштабної війни, а отже відсутні підстави стверджувати на наявність їх вини, щодо не проведення такої реєстрації.

Отже, квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 жовтня 1995 року, зареєстрованого 18 грудня 1995 року у Сєвєродонецькому БТІ за реєстровим номером № 457, яке і є підставою виникнення права власності у позивачів та не потребує подальшої перевірки.

При цьому, статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також, як вже зазначалося вище, нормами ст. 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території.

За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.

Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.

Отже, система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01.01.2013 року, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.

Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.

Підсумовуючи зазначене Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 дійшла висновку, що особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

Враховуючи викладене, судова колегія зазначає, що у випадку позивачів документ (свідоцтво про право власності на житло від 20 жовтня 1995 року), що посвідчує набуття ними права спільної сумісної власності на квартиру та відповідна позначка на ньому (зареєстроване у Сєвєродонецькому БТІ 18 грудня 1995 року за реєстровим номером № 457), яка свідчить про проведення державної реєстрації до 01.01.2013 року збережений в оригіналі, та був долучений до пакету документів з яким останні звертались до державного реєстратора у відповідності до норм чинного законодавства, для проведення державної реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна. При цьому, запитувана державним реєстратором інформація у КП "Сєвєродонецьке БТІ" не може бути надана у зв`язку із окупацією міста Сєвєродонецьк. Разом з тим, позивачами для державної реєстрації права власності на нерухоме майно у реєстрі речових прав було подано державному реєстратору заяву із наявними у них оригіналами документів, які належним чином підтверджують їх право спільної сумісної власності на квартиру.

Суд зауважує, що відсутність у державного реєстратора можливості направити запит до організацій, які проводили оформлення та/або реєстрацію прав, що передбачено положеннями статті 10 Закону № 1952-IV, не може позбавляти права особи на державну реєстрацію права власності та слугувати підставою для відмови у проведенні державної реєстрації.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до пункту 23 Порядку № 1127 за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.

Частиною 2 статті 24 Закону №1952-IV передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

Отже, законодавством регламентовано перелік підстав для відмови у державній реєстрації, який є виключним і не підлягає розширеному тлумаченню (постанова Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі № 638/13304/17).

Водночас згідно з частиною 5 статті 24 Закону № 1952-IV встановлено, що відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.

Разом з тим, така підстава для відмови як відсутність можливості у КП "Сєвєродонецьке БТІ" через окупацію територіальної громади, надавати інформацію за запитами про зареєстровані права власності до 01.01.2013, не зазначена серед підстав, визначених ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV

Крім того, суд звертає увагу на те, що, посилаючись на п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV, державний реєстратор не надав оцінку тим документам, які були подані безпосередньо позивачами; не зазначив, які саме існують суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; не зазначив, чому подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області про відмову в проведенні реєстраційних дій № 72173946 від 21 березня 2024 року, прийняте без врахування дотримання порядку встановленого положеннями чинного законодавства та наданих заявником документів.

У зв`язку із зазначеним, прийняте рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області про відмову в проведенні реєстраційних дій № 72173946 від 21.03.2024 року з причин відсутності підтвердженої інформації державної реєстрації права власності до 01.01.2013 року на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , є таким, що порушує матеріальне право позивачів та підлягає скасуванню, а відтак позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

З приводу вимоги про зобов`язання державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області провести реєстрацію прав власності за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_2 РНКПО НОМЕР_2 на частки у квартирі АДРЕСА_1 на підставі поданих оригіналів документів, відповідно до норм чинного законодавства, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Аналіз вказаних положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави стверджувати, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію і поданих документів державний реєстратор має виключну компетенцію у питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.

Державна реєстрація прав на нерухоме майно відноситься до компетенції державного реєстратора, який приймає відповідне рішення за умови відповідності заявлених прав, поданої заяви та долучених до неї документів вимогам, встановленим законом.

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що законодавець чітко передбачив як підстави, порядок, строки, процедуру проведення реєстраційних дій щодо речових прав на нерухоме майно, так і порядок, строки, відповідну процедуру та підстави для відмови у проведенні таких реєстраційних дій.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При цьому, на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

З початку повномасштабної війни 24.02.2022 громадяни, які мають у власності об`єкти нерухомого майна на територіях областей, де відбуваються бойові дії, або на тимчасово окупованих територіях, право власності на які оформлене до 2013 року, стикаються з неможливістю провести операції з власною нерухомістю, отримати компенсацію за пошкоджене чи зруйноване майно, зареєструвати право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Оскільки значна частина архівів в населених пунктах, які знаходяться в зоні активних бойових дій чи на тимчасово окупованих територіях, на даний час недоступна або знищена, одним із способів підтвердити право власності на таке майно залишається визнання права власності в судовому порядку. Державна реєстрація у цьому випадку здійснюється на підставі рішення суду.

Враховуючи те, що єдиною підставою для відмови позивачу в проведенні реєстраційних дій слугувала відсутність інформації про зареєстровані права власності до 01.01.2013, яку неможливо отримати у зв`язку з окупацією Сєвєродонецької територіальної громади, оцінку якій судом надано в межах даного рішення, суд дійшов висновку, що з метою ефективного захисту прав позивачів, слід зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області провести реєстраційні дії за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , здійснивши державну реєстрацію права власності на частки квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНКПО НОМЕР_2 ) на підставі поданих оригіналів документів та з урахуванням висновків суду.

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2024 року по справі № 520/16352/24 прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, а отже підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2024 по справі № 520/16352/24 - скасувати

Ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати протиправним рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області від 21.03.2024 № 72173946 про відмову в проведенні реєстраційних дій за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області провести реєстраційні дії за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , здійснивши державну реєстрацію права власності на частки квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНКПО НОМЕР_2 ) на підставі поданих оригіналів документів та з урахуванням висновків суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.М. Мінаєва О.А. Спаскін