Справа № 620/16113/24
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2025-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2025 року Чернігів Справа № 620/16113/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Соломко І.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Служби безпеки України в Чернігівській області про визнання протиправними та скасування рішень,

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі також УДМС в Чернігівській області, відповідач), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління Служби безпеки України в Чернігівській області (далі також УСБУ в Чернігівській області, третя особа), про визнання протиправним та скасування рішення УДМС в Чернігівській області від 29.08.2024 № 26-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну 74.01/05-12564 від 16.067.2017 та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 25.05.2018.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у 2017 році отримав дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне місце проживання в Україні. Однак 29.08.2024 ДМС в Чернігівській області, на підставі подання Управління Служби безпеки України в Чернігівській області від 10.06.2024, прийнято рішення № 26-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача та посвідки на постійне проживання. Позивач вказує, що має сина і для нього головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання, що у даному випадку буде неможливим. Вказані обставини не були враховані відповідачем під час прийняття спірного рішення. Також зазначив, що жодних дій, які б слугували підставою, встановленою статтею 12 Закону України «Про імміграцію», для скасування дозволу на імміграцію в Україну та виданої на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання, він не вчиняв, у зв`язку із чим просив суд визнати протиправним і скасувати спірне рішення.

16.12.2024 ухвалою суду провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що інформація, викладена у подані Управління Служби безпеки України в Чернігівській області від 10.06.2024, до якої у відповідача відсутні обґрунтовані сумніви щодо достовірності встановлених обставин, є підставою для скасування іноземцю дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію». Відповідач вважає, що спірне рішення стосовно позивача про скасування дозволу на імміграцію, посвідки на постійне проживання, приймались з врахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірними та такими, що прийняті уповноваженим органом в порядку та у спосіб, визначений чинним законодавством України, а відтак скасуванню не підлягають.

07.01.2025 ухвалою суду у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

07.01.2025 ухвалою суду задоволено клопотання відповідача та залучено в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору,- Управління Служби безпеки України в Чернігівській області.

Третьою особою пояснення не надано.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

16.06.2017 позивачу громадянину російської федерації видано дозвіл на імміграцію № 74.01/05-12564.

25.05.2018 на підставі вказаного дозволу позивач документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народився син ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

Позивач в Україні проживає за адресою: с. Рудня Корюківського району Чернігівської області, що підтверджується довідкою Пивничного старостинського округу від 25.11.2024.

12.06.2024 до УДМС у Чернігівській області надійшло подання Управління Служби безпеки України в Чернігівській області № 74/28/164 від 10.06.2024 про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу. Так, у вказаному поданні зазначено, що в ході здійснення заходів спрямованих на викриття та протидію наявним загрозам національної безпеки, отримано інформацію про систематичне вчинення позивачем порушень проти життя та здоров`я громадян України, у зв`язку з чим він притягувався до адміністративної відповідальності за частинами першою та другою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка передбачає відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування, а також за частиною п`ятою статті 121 КУпАП (порушення правил керування або експлуатації транспортного засобу, правил користування ременями безпеки або мотошоломами). Такі дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, здоров`ю, правам і законним інтересам громадян України та інших осіб, що проживають в Україні. За таких обставин Управління Служби безпеки України в Чернігівській області просить розглянути вказане подання про скасування дозволу на імміграцію та посвідку на постійне місце проживання позивачу.

Управлінням ДМС в Чернігівській області сформований висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 від 29.08.2024, в якому відповідач вважав за доцільне скасувати рішення ДМС від 16.06.2017 № 74.0/05-12564 про надання дозволу на імміграцію в Україні позивачу, скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на тимчасове проживання в Україну серії НОМЕР_1 від 25.05.2018.

Рішенням управління ДМС України в Чернігівській області від 29.08.2024 №26-Д позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, від 16.06.2017 № 74.0/05-12564, на підставі пункту 3 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію". Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 25.05.2018 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321.

Вважаючи рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22 вересня 2011 року №3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі - Закон №3773-VI).

Відповідно до статті 4 Закону №3773-VI, іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Згідно із статтею 1 Закону України від 7 червня 2001 року № 2491-ІІІ "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-ІІІ), імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

За правилами частин першої, третьої статті 4 Закону №2491-ІІІ (в редакції, що діяла на момент видачі позивача дозволу на імміграцію), дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України; 6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.

Статтею 12 Закону №2491-ІІІ передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983) визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Відповідно до пунктів 21-23 Порядку №1983 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є іммігрант, проводяться перевірки відсутності підстав, за яких відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" виїзд з України не дозволяється.

Про прийняте рішення протягом п`яти календарних днів письмово повідомляється ініціаторам скасування дозволу на імміграцію.

Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних

Отже, орган ДМС при прийнятті рішення повинен виходити із конкретних обставин, ураховувати особу іммігранта, його спосіб життя та поведінку, а також оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для іммігранта.

Тобто Порядок №1983 передбачає своєрідний алгоритм дій органів ДМС задля прийняття обґрунтованого рішення.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон №2491-111.

За приписами частини 1-2 статті 13 Закону № 2491-ІІІ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Згідно з пунктом 1 "Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (далі - Порядок № 321), посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Пунктом 64 Порядку №321 визначено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: 1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію"; 2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; 3) в інших випадках, передбачених законом.

Рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/ територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування (пункт 65 Порядку №321).

Отже, з системного аналізу вище окреслених законодавчих приписів слідує, що, дозвіл на імміграцію іноземця може бути скасований за наявності однієї з підстав, передбачених у статті 12 Закону України "Про імміграцію".

При цьому орган ДМС при прийнятті рішення повинен виходити із конкретних обставин, ураховувати особу іммігранта, його спосіб життя та поведінку, а також оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 12 Закону №2491-111 (у редакції від 20.10.2023) дозвіл на імміграцію скасовується, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Закон України «Про національну безпеку України» від 21.06.2018 № 2469-VIII відповідно до статей 1, 2, 17, 18 і 92 Конституції України визначає основи та принципи національної безпеки і оборони, цілі та основні засади державної політики, що гарантуватимуть суспільству і кожному громадянину захист від загроз.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону № 2469-VIII громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 2469-VIII національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Пункт 6 частини першої цієї ж статті визначає, що загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону № 2469-VIII загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України. Пункт 19 частини першої статті 1 Закону № 2469-VIII визначає, що стратегія національної безпеки України - документ, що визначає актуальні загрози національній безпеці України та відповідні цілі, завдання, механізми захисту національних інтересів України та є основою для планування і реалізації державної політики у сфері національної безпеки.

Указом Президента України від 14.09.2020 № 392/2020 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14.09.2020 «Про Стратегію національної безпеки України» та затверджено Стратегію національної безпеки України.

Відповідно до пункту 5 розділу І Стратегії національної безпеки України, ураховуючи фундаментальні національні інтереси, визначені Конституцією України і Законом України "Про національну безпеку України", пріоритетами національних інтересів України та забезпечення національної безпеки є, зокрема, захист прав, свобод і законних інтересів громадян України.

При цьому суд зазначає, що подання про скасування дозволу імміграцію не містить ознак управлінського рішення з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права, у зв`язку з чим не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства на відміну від рішення органу ДМС. Тож обґрунтованість такого подання має перевірятися органом ДМС, який на підставі цього подання приймає рішення, яке у свою чергу повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, на відповідність яких його і має перевірити адміністративний суд.

Зокрема, якщо йдеться про критерій обґрунтованості рішення ДМС, то таке рішення має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій).

З метою перевірки відомостей, викладених у поданні Управління Служби безпеки України в Чернігівській області від 10.06.2024 № 74/28/164, та з`ясування наявності підстав для скасування дозволу на імміграцію УДМС у Чернігівській області встановлено, що за інформацією веб-сайту Судова влада України упродовж 2023-2024 років позивач чотири рази притягувався до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства стосовно громадян України, а саме за частиною першої цієї статті (постанова Сосницького районного суду Чернігівської області від 09.05.2023 у справі №745/291/23) та за частиною другою статті 173-2 КУпАП за повторне вчинення правопорушення протягом року (постанови Сосницького районного суду Чернігівської області від 07.09.2023 у справі №745/755/23, набрала законної сили 18.09.2023, від 17.11.2023 у справі №745/1044/23, набрала законної сили 27.11.2023 та від 25.06.2024 у справі № 745/572/24, набрала законної сили 08.07.2024).

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що позивач вчиняв насильство в сім`ї психологічного характеру відносно пасинка, дружини та колишньої співмешканки, що свідчать про систематичне вчинення позивачем правопорушень насильницького характеру проти прав, свобод і законних інтересів громадян України.

Отже, факти вчинення домашнього насильства з боку позивача стосовно дитини встановлено судовим рішенням.

При цьому суд зазначає, що відповідно до положень частини шостої статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Положення частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України є імперативною нормою та має преюдиційне значення для суду, що розглядає справу про правові наслідки вчинених дій, стосовно якої ухвалена постанова суду в межах справи про адміністративне правопорушення в питанні, чи існували дії та чи вчинені вони конкретною особою.

Крім того, у своїх висновках, викладених в рішеннях від 28.11.1999 по справі «Brumarescu v. Romania» («Брумареску проти Румунії») та від 24.07.2003 по справі «Ryabykh v. Russia» («Рябих проти Росії»), Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Суд констатує, що як у поданні так і в оскарженому рішенні відповідачем зазначено про вчинення позивачем конкретних протиправних дій на шкоду державній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Посилання позивача на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 04.09.2020 у справі № 120/1859/19-а, є не релевантними, оскільки Верховним Судом застосовано пункт 23 Порядку № 1983 в редакції від 25.04.2017, яка до спірних правовідносин не підлягає застосуванню.

Згідно з підпунктом 1 пункту 64 Порядку № 321, посвідка скасовується ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію'.

Твердження позивача щодо порушення оскаржуваним рішенням його права на сімейне життя, суд відхиляє, оскільки відповідно до доданої до позовної заяви характеристики виконавчого комітету Сосницької селищної ради від 25.11.2024 позивач раніше проживав разом із цивільною дружиною ОСОБА_3 , їх спільною дитиною ОСОБА_4 та з ще двома дітьми його цивільної дружини. У сім`ї мали місце суперечки, були випадки звернення до служби у справах дітей.

Згідно із судовим наказом Сосницького районного суду від 17.05.2023 у справі № 745/332/23 та довідкою Сосницького відділу Державної виконавчої служби у Корюківському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 25.11.2024, утримання сина ОСОБА_4 здійснюється позивачем шляхом сплати аліментів матері дитини ОСОБА_3 , тобто позивач проживає окремо від дитини.

Докази на спростування вказаних обставин позивачем суду не надано.

Крім того, законодавство не передбачає винятків із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняє особу від дотримання законодавства України. Наявність в іноземця родинних відносин із громадянином України не надає йому права порушувати покладені на нього обов`язки та не скасовує встановлених законом повноважень органів державної влади щодо скасування дозволу на імміграцію за наявності для цього правових підстав.

Аналогічна правова позиція стосовно того, що факт батьківства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення законодавства в його діях, міститься в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13.10.2021 у справі № 263/14519/20, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17, від 26.01.2022 у справі № 200/9761/20-а та від 26.01.2024 у справі № 522/11225/22.

Також Європейський суд з прав людини не заперечує того, що сам по собі факт шлюбу чи народження дітей у певній країні не є перешкодою для скасування іноземцю права на проживання в цій країні.

Так, у справі Jeunesse v. the Netherlands (no 12738/10) суд відзначив, що коли держава-учасниця толерує присутність іноземця на своїй території... така держава-учасниця дозволяє іноземцю приєднатися до суспільства приймаючої країни, формувати стосунки та створити родину. Однак це не тягне за собою автоматично обов`язку влади держави-учасниці, внаслідок зобов`язань відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дозволити йому чи їй оселитися в цій країні.

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і для дотримання такої рівноваги особливу увагу необхідно приділити найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України", заява № 31111/04).

Доводи позивача щодо протиправності рішення УДМС у Чернігівській області про його примусове повернення до країни походження або третьої країни суд відхиляє, оскільки вказане рішення не є предметом спору.

Згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. 90 КАС України).

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем доведено правомірність спірного рішення, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач: Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області вул. Шевченка, 51А,м. Чернігів,Чернігівська обл., Чернігівський р-н,14013 .

Третя особа: Управління Служби безпеки України в Чернігівській області, вул. Шевченка,28, м. Чернігів,14013, .

Повний текст рішення виготовлено 21 лютого 2025 року.

Суддя І.І. Соломко