Справа № 620/16259/24
Суддя: Лариса ЖИТНЯК
Дата ухвалення: 2025-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2025 року Чернігів Справа № 620/16259/24

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 22.11.2024 про скасування дозволу на імміграцію в Україну №4042 та посвідки на постійне проживання від 30.05.2024 № НОМЕР_1 громадянину російської федерації ОСОБА_1 .

Свої позовні вимоги мотивує тим, що не зрозуміло які дії позивача становлять загрозу національній безпеці України або громадському порядку в Україні, що мало своїм наслідком анулювання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки зі змістом службової записки №7401.5/15872-24 позивач ознайомлений не був, а також не є фігурантом жодної кримінальної справи. Крім того звертає увагу суду, що згідно зі ст. 12 Закону №2491 скасування дозволу на імміграцію з визначених нею підстав є правом, а не обов`язком компетентного органу.

Суд ухвалою від 20.12.2024 відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити. Зазначив, що відповідно до подання Управління Служби безпеки України в Чернігівській області № 74/2/2/4362 від 23.10.2024, з 2009 року по теперішній час позивач перебуває на посаді голови правління «Всеросійської організації інтелектуальної власності». Вказана організація постійно співпрацює зі спецслужбами російської федерації, має статутний капітал близько 255 мільйонів російських рублів та постійно сплачує податки до російського бюджету, з якого фінансується збройна агресія проти України, до складу її наглядової ради входять російські музиканти, які відкрито підтримують збройну агресію, зокрема збирають грошові кошти для допомоги російським військовим злочинцям. Перебуваючи на посаді голови правління вищезгаданої організації, позивач отримує заробітну плату та сплачує податки до бюджету країни-агресора. Крім того, позивач є активним користувачем заборонених в Україні проросійських соціально-орієнтованих ресурсів мережі Інтернет («Вконтакте» та «Однокласники»), які зареєстровані за російськими номерами мобільних телефонів та закриті налаштуваннями приватності. Через вказані ресурси мережі Інтернет позивач може підтримувати контакти з громадянами країни-агресора, зокрема пов`язаними з військовими та правоохоронними органами російської федерації, або діяти в інтересах останніх.

Також просить провести розгляд справи з викликом сторін та залучити до участі у справі в якості третьої особи Управління Служби безпеки України в Чернігівській області.

Щодо заявлених клопотань суд зазначає про таке.

Під час розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, учасники справи не позбавлені права заявляти заяви по суті справи та клопотання з процесуальних питань.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною на підставі Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 475/97-ВР свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08.12.1983 у справі «Ахеn v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25.04.2002 «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд наголошує, що дана справа є справою незначної складності та підлягає вирішенню за правилами спрощеного позовного провадження, при цьому, характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Щодо залучення до участі у справі третьої особи, суд зазначає, що за приписами ч.2 ст.49 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

Таким чином, основною підставою для залучення у справу третіх осіб є наявність впливу рішенням суду на їх права та обов`язки. Проте, оскаржувані рішення жодним чином не впливають на прав чи обов`язків Управління Служби безпеки України в Чернігівській області, з огляду на що, залучення його до участі у справі в якості третьої особи суперечить нормам процесуального законодавства.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

24.01.2024 позивач звернувся до Новгород-Сіверського відділу УДМС у Чернігівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491 (далі - Закон №2491), оскільки його мати є громадянкою України.

Після проведення перевірок, передбачених пунктом 14 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, за відсутності інформації щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, 15.05.2024 УДМС у Чернігівській області надало позивачу дозвіл на імміграцію в Україну №4042.

31.05.2024 на підставі вищезазначеного дозволу на імміграцію УДМС у Чернігівській області документувало позивача посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 строком дії до 30.05.2034.

24.10.2024 УДМС у Чернігівській області отримало подання Управління Служби безпеки України в Чернігівській області від 23.10.2024 №74/2/2/4362 про скасування позивачу дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання у зв`язку з тим, що його перебування на території України становить загрозу національній безпеці України.

Відповідно до вищезазначеного подання, з 2009 року по теперішній час позивач перебуває на посаді голови правління «Всеросійської організації інтелектуальної власності». Вказана організація постійно співпрацює зі спецслужбами російської федерації, має статутний капітал близько 255 мільйонів російських рублів та постійно сплачує податки до російського бюджету, з якого фінансується збройна агресія проти України, до складу її наглядової ради входять російські музиканти, які відкрито підтримують збройну агресію, зокрема збирають грошові кошти для допомоги російським військовим злочинцям. Перебуваючи на посаді голови правління вищезгаданої організації, позивач отримує заробітну плату та сплачує податки до бюджету країни-агресора. Крім того, позивач є активним користувачем заборонених в Україні проросійських соціально-орієнтованих ресурсів мережі Інтернет («Вконтакте» та «Однокласники»), які зареєстровані за російськими номерами мобільних телефонів та закриті налаштуваннями приватності. Через вказані ресурси мережі Інтернет позивач може підтримувати контакти з громадянами країни-агресора, зокрема пов`язаними з військовими та правоохоронними органами російської федерації, або діяти в інтересах останніх.

22.11.2024 УДМС у Чернігівській області за результатами розгляду подання про скасування дозволу на імміграцію прийняло рішення №0745 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини першої статті 12 Закону №2491-111 (у редакції від 20.10.2023) у зв`язку з тим, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України.

22.11.2024 на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (Порядок №321), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 УДМС у Чернігівській області прийняло рішення №4223 про скасування посвідки на постійне проживання позивача від 31.05.2024 №900092836.

На виконання частини першої статті 13 Закону №2491 (у редакції від 20.10.2023) 26.11.2024 УДМС у Чернігівській області супровідним листом №7401.5-6481/74.2-24 від 25.11.2024 надіслало на адресу позивача копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-III (далі Закон України «Про імміграцію») та Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Положенням частини 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначають, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Згідно з статті 11 Закону України «Про імміграцію», особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють довгострокову візу. Зазначена особа в`їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України.

Після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

При цьому, відповідно до приписів пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено у Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

Так, пунктом 21 Порядку №1983 визначено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з пунктом 22 Порядку №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Згідно з пунктом 23 Положення №1983 про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Отже, з системного аналізу вище окреслених законодавчих приписів, зокрема, Закону України «Про імміграцію», та положень Порядку №1983, вбачається, що, дозвіл на імміграцію іноземця може бути скасований за наявності однієї з підстав, окреслених у статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Згідно з пунктом 1 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (далі - Порядок №321), посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Пунктом 64 Порядку №321 визначено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:

скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію»;

отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;

в інших випадках, передбачених законом.

Рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування (пункт 65 Порядку №321).

Копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття (пункт 66 Порядку №321).

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 1 Закону України Про національну безпеку України національна безпека України - це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України Про національну безпеку загрози національній безпеці явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Відповідно до частини 5 статті 3 Закону України Про національну безпеку України загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.

Пунктом 19 частини 1 статті 1 Закону визначено, що Стратегія національної безпеки України - документ, що визначає актуальні загрози національній безпеці України та відповідні цілі, завдання, механізми захисту національних інтересів України та є основою для планування і реалізації державної політики у сфері національної безпеки.

Указом Президента України від 14.09.2020 №329/2020 введено в дію Стратегію національної безпеки України, якою визначено, що однією із загроз національній безпеці є розвідувально-підривна діяльність проти України спеціальних служб іноземних держав, насамперед російської федерації (пункт 19 Стратегії).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про Службу безпеки України» на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

За приписами пунктів 4-5 статті 24 Закону України «Про Службу безпеки України» Служба безпеки зобов`язана:

здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України;

забезпечувати захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності України від протиправних посягань з боку окремих осіб та їх об`єднань;

здійснювати контррозвідувальне забезпечення оборонного комплексу, Збройних Сил України, інших військових формувань, дислокованих на території України, енергетики, транспорту, зв`язку, а також важливих об`єктів інших галузей господарства.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 25 Закону України «Про Службу безпеки України» Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов`язків надається право подавати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям усіх форм власності обов`язкові для розгляду пропозиції з питань національної безпеки, у тому числі із забезпечення охорони державної таємниці.

Судом встановлено, що Служба безпеки України розцінює діяльність позивача як одну з потенційних загроз національній безпеці України, оскільки з 2009 року по теперішній час позивач перебуває на посаді голови правління «Всеросійської організації інтелектуальної власності». Вказана організація постійно співпрацює зі спецслужбами російської федерації, має статутний капітал близько 255 мільйонів російських рублів та постійно сплачує податки до російського бюджету, з якого фінансується збройна агресія проти України, до складу її наглядової ради входять російські музиканти, які відкрито підтримують збройну агресію, зокрема збирають грошові кошти для допомоги російським військовим злочинцям. Перебуваючи на посаді голови правління вищезгаданої організації, позивач отримує заробітну плату та сплачує податки до бюджету країни-агресора. Крім того, позивач є активним користувачем заборонених в Україні проросійських соціально-орієнтованих ресурсів мережі Інтернет («Вконтакте» та «Однокласники»), які зареєстровані за російськими номерами мобільних телефонів та закриті налаштуваннями приватності. Через вказані ресурси мережі Інтернет позивач може підтримувати контакти з громадянами країни-агресора, зокрема пов`язаними з військовими та правоохоронними органами російської федерації, або діяти в інтересах останніх.

Як зазначається у поданні та є загальновідомою обставиною, спецслужби рф активно використовують своїх громадян, які незаконно легалізувались та перебувають на території України, для проведення розвідувально-підривної діяльності проти нашої держави, в тому числі коригування вогню артилерії та авіації сз рф, збору даних щодо переміщення підрозділів та сил оборони.

З огляду на вказане, суд критично оцінює доводи позивача, що з оскаржуваного рішення не вбачається які саме конкретні дії вчинено позивачем, що загрожують національній безпеці України, оскільки Служба безпеки України як державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, наділена виключною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване, крім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їх виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.

Враховуючи викладене, суд не може здійснювати переоцінку загрозам національної безпеки України, яка попередньо здійснена Службою безпеки України, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постанові від 31.05.2023 (справа №600/6944/21-а).

Таким чином, суд дійшов висновку, що подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання позивача в Україні, підготовлене УСБУ в Чернігівській області в межах компетенції, визначеної Законом України «Про Службу безпеки України», та за наявності законних підстав.

А отже, відповідач, приймаючи спірне рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну діяв в межах відповідних приписів чинного законодавства, а саме пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», адже застосований міграційним органом закон є чітким, зрозумілим та надає можливість передбачити настання правових наслідків у вигляді скасування дозволу на імміграцію зокрема у випадку, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Суд також відхиляє посилання позивача на те, що не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом, оскільки відповідно до приписів абзацу 1 пункту 23 Порядку № 1983, запрошення іммігранта є правом, а не обов`язком міграційного органу, яке реалізується у разі потреби. Також, суд також відхиляє посилання позивача на те, що його не було ознайомлено зі змістом службової записки №7401.5/15872-24, оскільки приписами законодавства, що регулює спірні правовідносини, такого обов`язку відповідача не передбачено.

Крім того, надаючи оцінку доводам позивача, що мати позивача, якій на сьогоднішній день виповнилось 88 років і вона перебуває на утриманні позивача, а також потребує постійної допомоги, жодним доказом не підтверджується.

Суд зазначає, що відповідно до практики ЄСПЛ, будь-яке втручання державного органу у право особи на повагу до приватного життя має здійснюватися у відповідності до закону, повинно мати легітимну мету та враховувати справедливий баланс, який має бути досягнутий між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому.

Водночас, у контексті обставин даної справи, суд вважає, що втручання у права позивача шляхом скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні здійснене згідно із законом, має легітимну мету та в умовах війни з російською федерацією є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки, при цьому у даному випадку публічний інтерес перевищує право позивача на повагу до приватного життя.

З урахуванням зазначеного, враховуючи принцип верховенства права, на підставі зібраних та досліджених доказів, аналізу чинного законодавства, суд, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 72-74, 77, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області (вул. Шевченка, 51-А, м.Чернігів, 14013, ).

Повний текст рішення суду складено 24.02.2025.

Суддя Л.О. Житняк