Справа № 440/12071/21
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2025-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 р.Справа № 440/12071/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Спаскіна О.А. ,

за участю: секретаря судового засідання Щурової К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 07.11.2024 (суддя Костенко Г.В.; м. Полтава; повний текст ухвали складено 11.11.2024) по справі № 440/12071/21

за позовом ОСОБА_1

до Державної інспекції архітектури та містобудування України , Державної архітектурно-будівельної інспекції України

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі по тексту відповідач-1, ДАБІ України), Державної інспекції архітектури та містобудування України, (далі по тексту відповідач-2, ДІАМ України), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 02.09.2021 №414 "ОС" "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного інспектора будівельного нагляду відділу по роботі з дозвільними документами Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області з 03.09.2021;

- стягнути з Державної архітектурно-будівельної інспекції України на користь ОСОБА_1 вимушений прогул з 03.09.2021 по день поновлення на роботі;

- стягнути з Державної архітектурно-будівельної інспекції України на користь ОСОБА_1 20000,00 грн моральної шкоди.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.06.2022 у справі №440/12071/21 позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Державної архітектурно-будівельної інспекції України (бул. Лесі Українки, б.26, м. Київ, ), Державної інспекції архітектури та містобудування України (бул. Лесі Українки, 26, м. Київ, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 02 вересня 2021 року за № 414 "ОС" "Про звільнення ОСОБА_1 ". Поновлено з 03 вересня 2021 року ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді головного інспектора будівельного нагляду відділу по роботі з дозвільними документами Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області. Допущено негайне виконання рішення суду в частини поновлення ОСОБА_1 на займані до звільнення посаді головного інспектора будівельного нагляду відділу по роботі з дозвільними документами Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної архітектурно-будівельної інспекції України на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 454,00 (чотириста п`ятдесят чотири гривні) та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 (п`ять тисяч гривень).

08.10.2024 до Полтавського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання рішення, у якій остання просить суд змінити спосіб та порядок виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.06.2022 по справі №440/12071/21, постановивши ухвалу, яка б захистила та відновила порушені права щодо поновлення на рівнозначній посаді у Державній інспекції архітектури та містобудування.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 07.11.2024 по справі № 440/12071/21 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.06.2022 по справі №440/12071/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Державної інспекції архітектури та містобудування України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Позивач, не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі та порушення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 07.11.2024 по справі № 440/12071/21скасувати та задовольнити заяву про зміну способу та порядку виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.06.2022 у справі №440/12071/21.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, з викладених підстав, зазначає, що посада головного інспектора будівельного нагляду по роботі з дозвільними документами Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області Державної архітектурно-будівельної інспекції України та посада головного інспектора будівельного нагляду Другого відділу державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду Державної інспекції архітектури та містобудування України є рівнозначними.

Відповідач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 07.11.2024 по справі №440/12071/21 залишити без змін.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні заяви позивача про зміну способу та порядку виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.06.2022 у справі №440/12071/21, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення такої.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі по тексту - Закон №1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону №1404-VIII, за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Відповідно до частин першої та третьої статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Отже, з аналізу положень частин першої, третьої статті 378 КАС України вбачається, що підставою для застосування правил цієї норми є настання обставини, що перешкоджають належному виконанню судового рішення в адміністративній справі, ускладнюють його виконання або роблять неможливим. Для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення такою обставиною може бути недостатність коштів на рахунку, стихійне лихо, а для зміни способу чи порядку виконання судового рішення - неможливість виконання судового рішення внаслідок відсутності, пошкодження або знищення об`єкта стягнення або з інших причин. Тобто, зміна способу і порядку виконання рішення суду - це прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими судом. Отже, суд за наявності обґрунтованих підстав та належних доказів може змінити спосіб та порядок виконання рішення суду, однак не змінюючи при цьому його змісту, або ж відмовити в задоволенні такої заяви.

Подібна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі №800/203/17.

У постанові від 24.12.2014 у справі №21-506а14 Верховний Суд України дійшов висновку, що зміну способу і порядку виконання судового рішення слід розуміти як застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв`язку з неможливістю виконання цього рішення раніше визначеними способом і порядком.

При цьому зміна способу виконання не має змінювати (зачіпати) суті самого судового рішення.

Подібного підходу дотримується і Верховний Суд, зокрема у постановах від 07.03.2018 у справі № 456/953/15-а, від 16.07.2020 у справі №130/2176/17, від 11.11.2020 у справі №817/628/15 та від 17.02.2021 у справі №295/16238/14-а.

Водночас, усталеною є практика Верховного Суду, згідно з якою, враховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а, отже, установивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

У такий самий спосіб частину першу статті 235 КЗпП України в подібних правовідносинах застосовано й у постановах Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №640/18679/18, від 20.01.2021 у справі №804/958/16, від 11.02.2021 у справі №640/21065/18, від 31.05.2021 у справі №0840/3202/18, від 06.07.2021 у справі №640/3456/20, від 06.07.2021 у справі №640/1627/20 тощо.

Колегія суддів зауважує, що в адміністративному позові позивачем заявлено позовні вимоги, зокрема, щодо поновлення її на посаді головного інспектора будівельного нагляду відділу по роботі з дозвільними документами Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 18.01.2022 залучено до участі у справі №440/12071/21 в якості співвідповідача - Державну інспекцію архітектури та містобудування України.

Водночас, суд, приймаючи рішення у справі, не покладав на Державну інспекцію архітектури та містобудування України будь-яких обов`язків щодо відновлення порушених прав позивача, правом на апеляційне оскарження рішення суду позивач не скористалась.

Колегія суддів відмічає, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Устименко проти України" від 06.10.2015 вказано, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип "правової визначеності", який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу "остаточності рішення", згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою потворного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

За таких обставин, оскільки вимоги заяви в частині зміни порядку та способу виконання рішення суду фактично змінюють суть судового рішення, а питання поновлення позивача на посаді у реорганізованому органі вже фактично було розглянуто судом при винесенні рішення, задоволення зазначеної заяви у вказаний спосіб призведе до фактичної зміни рішення суду по суті та втручання до принципу res judicata, що є неприпустимим.

Окрім того, щодо зміни способу і порядку виконання рішення шляхом постановлення ухвали щодо поновлення позивача на різнозначній посаді у Державній інспекції архітектури та містобудування України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VІІІ (далі по тексту - Закон №889-VІІІ), рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Частиною першою статті 6 Закону №889-VІІІ визначено, що посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

Відповідно до статті 51 Закону №889-VІІІ, з метою встановлення розмірів посадових окладів державні органи поділяються за такими рівнями:

1) Апарат Верховної Ради України, Секретаріат Кабінету Міністрів України, постійно діючий допоміжний, допоміжні, консультативно-дорадчі органи, утворені Президентом України, Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим, Національна служба посередництва і примирення, Секретаріат Національної тристоронньої соціально-економічної ради, апарати (секретаріати) Ради національної безпеки і оборони України, Центральної виборчої комісії, Рахункової палати, Конституційного Суду України, Верховного Суду, Офісу Генерального прокурора;

2) міністерства, центральні органи виконавчої влади із спеціальним статусом, який встановлений законом, апарати (секретаріати) вищих спеціалізованих судів, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) інші державні органи, юрисдикція яких поширюється на всю територію України;

4) державні органи, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва та Севастополя;

5) державні органи, юрисдикція яких поширюється на територію одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення.

Статтею 41 Закону №889-VІІІ передбачено, що державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Визначення підкатегорій посад державної служби та прирівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби (частина четверта статті 6 Закону №889-VІІІ).

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що переведення державного службовця без проведення конкурсу можливе лише на рівнозначну або нижчу посаду (за згодою працівника).

Як слідує з матеріалів справи, наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 02.09.2021 за №414 "ОС" "Про звільнення ОСОБА_1 " звільнено ОСОБА_1 з посади головного інспектора будівельного нагляду відділу по роботі з дозвільними документами Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області.

Відповідно до Схеми посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2023 році, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 (далі - Схема посадових окладів), юрисдикція Державної інспекції архітектури та містобудування України та посадових осіб, що працюють в ній, поширюється на всю територію України, тоді як юрисдикція Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області та посадових осіб, що працюють в ньому, поширювалась тільки на територію Полтавської області.

Таким чином, посада "головний інспектор будівельного нагляду Державної інспекції архітектури та містобудування України" не є рівнозначною посаді "головний інспектор будівельного нагляду Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області", оскільки є вищою згідно зі Схемою посадових окладів за рівнем державних органів.

Крім того, в Державній інспекції архітектури та містобудування України, на відміну від Державної архітектурно-будівельної інспекції, відсутні територіальні органи, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва та Севастополя, що підтверджується Структурою Державної інспекції архітектури та містобудування України, введеною в дію наказом від 08.07.2024 №110.

Також, зі структурою Державної інспекції архітектури та містобудування України можна ознайомитися за посиланням https://diam.gov.ua/struktura.

Посадою державної служби, нижчою за посаду "головний інспектор будівельного нагляду Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області", є посада у держаному органі, юрисдикція якого поширюється на територію одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення, однак вона також відсутня згідно зі Структурою Державної інспекції архітектури та містобудування України.

Враховуючи викладене, у Державної інспекції архітектури та містобудування України немає можливості запропонувати позивачу рівнозначну посаду в Державній інспекції архітектури та містобудування України відповідно до вимог статті 41 Закону України "Про державну службу".

З викладених підстав, колегія суддів відхиляє посилання позивача на лист-відповідь Центрального міжрегіонального управління НАДС, Національного агентства України з питань держаної служби від 04.11.2024, в якому зазначено, що посада головного інспектора будівельного нагляду по роботі з дозвільними документами Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області Державної архітектурно-будівельної інспекції України та посада головного інспектора будівельного нагляду Другого відділу державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду Державної інспекції архітектури та містобудування України є рівнозначними, та лист-відповідь Центрального апарату Національного агенства України з питань держаної служби від 21.11.2024, в якому зазначено, що посада головного інспектора територіального органу, що є структурним підрозділом центрального органу виконавчої влади, юрисдикція якого поширюється на територію однієї або кількох областей, є рівнозначною посадою державної служби по відношенню до посади головного інспектора структурного підрозділу центрального органу виконавчої влади.

Враховуючи викладене вище, а також норми чинного законодавства України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання рішення суду шляхом постановлення ухвали про поновлення позивача на рівнозначній посаді в Державній інспекції архітектури та містобудування України.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 07.11.2024 по справі № 440/12071/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя С.П. Жигилій
Судді Я.М. Макаренко О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 24.02.2025 року