Справа № 440/19091/23
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2025-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 лютого 2025 р.Справа № 440/19091/23

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М. ,

за участю секретаря судового засідання Кривенка Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну заяву Військової частини НОМЕР_1 про заміну правонаступником сторони у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 року по справі № 440/19091/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

заінтересована особа Військова частина НОМЕР_2

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.09.2024 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 по справі № 440/19091/23 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 прийняти наказ про звільнення ОСОБА_1 з військової служби як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Стягнуто на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань військової частин НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 2684 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривень).

14.12.2024 р. від Військової частини НОМЕР_1 до суду надійшла заява про заміну сторони її правонаступником. В обґрунтування поданої заяви посилається на те, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №93 від 01.04.2024 матроса ОСОБА_1 , звільнено від займаної посади та на підставі наказу НГШ ЗСУ від 31.03.2024 № 505-РС призначено на посаду до військової частини НОМЕР_2 . Відтак зазначає, що 01.04.2024 позивача виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , виходячи з чого повноваження, щодо звільнення позивача зі служби станом на момент винесення постанови суду не віднесено до компетенції командира військової частини НОМЕР_1 .

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2025 р. заяву Військової частини НОМЕР_1 про заміну правонаступником сторони у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 року по справі № 440/19091/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії призначено до розгляду на 13.02.2025 року о 11:20 у відкритому судовому засіданні.

Враховуючи відсутність у суду можливості повідомлення Військової частини НОМЕР_2 про дату, час і місце розгляду справи, оскільки відповідачем у справі не було вказано жодних контактних даних Військової частини НОМЕР_2 , судом запропоновано представнику відповідача надати такі дані суду (за їх наявності), для належного повідомлення заінтересованої особи.

13.02.2025 р. від представника позивача надійшли відомості щодо юридичної адреси Військової частини НОМЕР_2 та повідомлено суд, що ця особа має зареєстрований кабінет в ЄСІТС.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2025 р. заяву Військової частини НОМЕР_1 про заміну правонаступником сторони у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 року по справі № 440/19091/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , заінтересована особа Військова частина НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії призначено до розгляду на 20.02.2025 року о 11:40 у відкритому судовому засіданні.

Також, цією ухвалою запропоновано Військовій частині НОМЕР_2 надати пояснення (заперечення, тощо) щодо поданої Військовою частиною НОМЕР_1 заяви про заміну правонаступником сторони у справі.

19.02.2025 р. від Військової частини НОМЕР_2 до суду надійшла заява про закриття провадження у справі. В обґрунтування цієї заяви посилається на те, що солдата ОСОБА_1 , який перебував у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_5 , остання займана посада оператор 1 відділення взводу протитанкових керованих ракет військової частини НОМЕР_5 військової частини НОМЕР_2 , згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 25.08.2024 № 114-РС звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2233-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи). На підтвердження факту звільнення солдата ОСОБА_1 , надав витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 25.08.2024 № 114-РС. Розгляд заяви просив здійснювати без участі представника ВЧ НОМЕР_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи поданої заяви про заміну сторони та надану ВЧ НОМЕР_2 копію наказу від 25.08.2024 № 114-РС, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі Шмалько проти України, заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі Валерій Фуклєв проти України від 07 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі Шмалько проти України від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі Apostol v. Georgia від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно до статті 14 КАС України, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 14, 370 КАС України.

Як вказувалося вище, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.09.2024 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 по справі № 440/19091/23 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 прийняти наказ про звільнення ОСОБА_1 з військової служби як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Таким чином, судовим рішенням, яке набрало законної сили, на відповідача у справі покладений обов`язок щодо прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 з військової служби як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Разом з тим, в обґрунтування поданої заяви про заміну сторони правонаступником, відповідач посилається на те, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 93 від 01.04.2024 матроса ОСОБА_1 , звільнено від займаної посади та на підставі наказу НГШ ЗСУ від 31.03.2024 № 505-РС призначено на посаду до військової частини НОМЕР_2 . Відтак, 01.04.2024 позивача виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , виходячи з чого повноваження, щодо звільнення позивача зі служби станом на момент винесення постанови суду не віднесено до компетенції командира військової частини НОМЕР_1 .

Надаючи оцінку цим доводам відповідача, колегія суддів зазначає, що будучи достовірно обізнаним про те, що ОСОБА_1 звільнено від займаної посади у військовій частині НОМЕР_1 та на підставі наказу НГШ ЗСУ від 31.03.2024 № 505-РС призначено на посаду до військової частини НОМЕР_2 , відповідач до моменту ухвалення судом апеляційної інстанції постанови від 20.09.2024 р., цих обставин суду не повідомляв, хоча ним 22.04.2024 р. надавався відзив на апеляційну скаргу.

Натомість, після ухвалення судового рішення у цій справі та набрання ним законної сили, відповідач послався на те, що він рішення суду виконати не може, з підстав, які наведені ним у вказаній вище заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Згідно зі ст. 379 КАС України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Верховний Суд у постанові від 11.10.2019 у справі № 812/1408/16 здійснив системне тлумачення норм Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII у взаємозв`язку зі статтями 52 і 379 КАС України і сформулював висновок, відповідно до якого публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід щодо переходу до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або ж часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) іншому чи внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення адміністративної компетенції.

Зазначеної вище правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 12.06.2018 у справі № 2а-23895/09/1270, від 13.03.2019 у справі № 524/4478/17 та від 20.02.2019 у справі № 826/16659/15.

Колегія суддів зазначає, що особливістю адміністративного (публічного) правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень, сама собою повинна бути публічною та врегульованою нормами адміністративного права.

При цьому можна виділити дві форми адміністративного (публічного) правонаступництва:

1) фактичне (або компетенційне адміністративне правонаступництво), тобто таке, де вирішуються питання передачі фактичних повноважень від одного до іншого органу, посадової особи (або повноважень за компетенцією) та

2) процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво.

Фактичне (компетенційне) адміністративне (публічне) правонаступництво - це врегульовані нормами адміністративного права умови та порядок передання адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого, який набуває певні владні повноваження внаслідок ліквідації органу чи посади суб`єкта владних повноважень, припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення компетенції органу публічної адміністрації чи припинення повноважень посадової особи.

Процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво - це унормована можливість заміни адміністративним судом (на будь-якій стадії процесу судового розгляду справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій (крім випадків перегляду справи за винятковими чи нововиявленими обставинами) сторони чи третьої особи іншим суб`єктом, коли права та обов`язки суб`єкта владних повноважень перейшли від сторони (в адміністративній справі) до іншого суб`єкта владних повноважень, а також можливість суб`єкта публічної адміністрації (правонаступника) вступити в судовий процес як сторона чи третя особа.

При визначенні процесуального адміністративного (публічного) правонаступництва суд повинен виходити з того, хто є правонаступником у спірних правовідносинах, і враховувати таке: якщо під час розгляду адміністративної справи буде встановлено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржуються, припинили свою діяльність, то суд повинен залучити до участі у справі їхніх правонаступників.

У разі ж відсутності правонаступників суд повинен залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить ухвалення рішення про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача. У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі як другий відповідач суд залучає іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача".

Отже, підставою для переходу адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень до іншого (набуття адміністративної компетенції) є події, що відбулися із суб`єктом владних повноважень.

Вищевказані висновки Верховного Суду у справі № 812/1408/16, в подальшому підтримані Верховним Судом у постанові від 04.10.2023 у справі № 805/2819/18-а.

Колегія суддів зазначає, що в межах спірних правовідносин військова частина НОМЕР_2 не є правонаступником військової частини НОМЕР_1 , оскільки жодних доказів на підтвердження того, що ВЧ НОМЕР_1 припинила свою діяльність або того, що права та обов`язки суб`єкта владних повноважень перейшли від сторони (в адміністративній справі) до іншого суб`єкта владних повноважень (в цьому випадку ВЧ НОМЕР_6 ) матеріали справи не містять, а тому підстави для застосування приписів ст. 52 КАС України відсутні.

Щодо можливості заміни ВЧ НОМЕР_1 , як сторони виконавчого провадження, колегія суддів зазначає, що відповідачем у справі також не надано жодних доказів на підтвердження того, що на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 20.09.2024 р. видавався виконавчий лист та він був звернутий до компетентного органу до примусового виконання, а тому підстави для застосування положень ст. 379 КАС України також відсутні.

Крім того, суд враховує, що згідно наданої ВЧ НОМЕР_6 копії наказу від 25.08.2024 № 114-РС, ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2233-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи), тобто судове рішення в частині зобов`язання прийняти наказ про звільнення ОСОБА_1 з військової служби як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", фактично вже є виконаним ВЧ НОМЕР_6 самостійно.

У зв`язку з цим, колегія суддів дійшла до висновку, що заява Військової частини НОМЕР_1 про заміну правонаступником сторони у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 року по справі № 440/19091/23 не підлягає задоволенню.

Що стосується заявленого ВЧ НОМЕР_6 клопотання про закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмету спору, колегія суддів зазначає, що приписами ч. 1 ст. 238 КАС України визначений вичерпний перелік підстав для закриття провадження у справі, серед яких не міститься такої підстави, як відсутність предмету спору, у зв`язку з чим заявлене клопотання не підлягає розгляду.

Керуючись ст. ст. 52, 245, 379 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву Військової частини НОМЕР_1 про заміну правонаступником сторони у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 року по справі № 440/19091/23 залишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі безпосередньо до Верхового Суду.

Головуючий суддя (підпис)Чалий І.С.
Судді(підпис) (підпис) Катунов В.В. Ральченко І.М.