Справа № 752/19381/24
Суддя: Чекулаєв С. О.
Дата ухвалення: 2024-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/752/290/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.11.2024 року Голосіївський районий суд м.Києва у складі:

головуючого судді Чекулаєв С.О.,

за участю секретаря Пастух З.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу

за адміністративним позовом ОСОБА_1

до відповідача Департаменту патрульної поліції Національної поліції України

про скасування постанови серії ЕНА № 2490772 від 27.06.2024 про притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення передбачене частиною п`ятою статті 121 КУпАП.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі за текстом також - позивач) звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (надалі за текстом також - відповідач), в якому просив суд,

- скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №2490772 від 27.06.2024;

- адміністративну справу відносно позивача закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП.

Процесуальні дії у справі

17.09.2024 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями головуючим суддею у справі визначений суддя Голосіївського районного суду міста Києва Чекулаєв С.О.

23.09.2024 ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва адміністративний позов залишено без розгляду, позивачу наданий строк для усунення недоліків.

05.11.2024, після отримання 01.11.2024 ухвали Голосіївського районного суду міста Києва про залишення адміністративного позову без руху, позивач подав до суду заяву про усунення недоліків.

05.11.2024 ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, визначено строк для подання до суду відзиву на позовну заяву, судове засідання призначено на 27.11.2024.

Відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, проте своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, судове засідання у справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 КАС України).

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

У позовній заяві позивач стверджує про відсутність факту вчинення ним 27.06.2024 адміністративного правопорушення передбаченого частиною п`ятою статті 121 КУпАП; вказує, що в червні 2024 року він був зупинений працівниками патрульної поліції з метою перевірки документів, але після перевірки наявних у нього документів (посвідчення водія, страхового полісу, технічного паспорту на авто, військово-облікових документів) працівник поліції дозволив продовжити рух; про складення оскаржуваної постанови № 2490772 чи протоколу про адміністративне правопорушення у цій справі позивач повідомлений не був, жодної інформації з цього приводу від посадових осіб патрульної поліції не отримував; про існування оскаржуваної постанови № 2490772 позивачу стало відомо тільки 10.09.2024, коли в додаток «Дія» надійшло повідомлення про відкриття виконавчого провадження №75998957.

Позивач вказує на відсутність запису адміністративного правопорушення на портативний відеореєстратор службової особи Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції, якою була складена спірна постанова № 2490772 та на невідповідність інформації, яка вказана в постанові про адресу реєстрації позивача у зв`язку з чим поштове відправлення (з оскаржуваною постановою № 2490772) було повернуте за зворотною адресою через «відсутність адресата за вказаною адресою». Також позивач стверджує, що оскаржувана постанова № 2490772 не містить відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; немає даних чи були свідки правопорушення; об`єктивна сторона правопорушення в оскаржуваній постанові № 2490772 не зазначена.

Фактичні обставини встановлені судом

27.06.2024 молодшим лейтенантом поліції батальйону 3, рота 2 Управління патрульної поліції в місті Києві Грицаєм Віталієм Андрійовичем була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2490772 щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною п`ятою статті 121 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 гривень.

Згідно оскаржуваної постанови об`єктивна сторона правопорушення полягала у тому, що 27.06.2024 о 21 годині 30 хвилин, по вулиці Михайла Бойчука у м.Києві, ОСОБА_1 здійснював керування транспортним засобом LANOS днз НОМЕР_1 , обладнаним засобами пасивної безпеки та був не пристебнутий ременем безпеки чим порушив п.2.3. в) Правил дорожнього руху.

У пункті 4 оскаржуваної постанови вказана адреса позивача: м. Київ, вул. Передова, 13.

У пункті 9 постанови № 2490772 зазначено, що позивач відмовився від отримання оскаржуваної постанови.

09.09.2024 головним державним виконавцем Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яковенко Тетяною Ігорівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 79998957 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1 020,00 гривень на підставі постанови серії ЕНА №2490772 від 27.06.2024.

В адміністративному позові та заяві про поновлення пропущеного строку на подання позову ОСОБА_1 вказує, що про винесення щодо нього оскаржуваної постанови він дізнався лише 10.09.2024 коли через додаток «Дія» надійшло повідомлення про відкриття виконавчого провадження № 75998957.

Позивач вважає, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія ЕНА № 2490772 від 27.06.2024 є протиправною у зв`язку з чим звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва із позовною заявою про її скасування.

Оскільки суд дійшов висновку, що позивач навів достатньо переконливі докази того, що про винесення щодо нього оскаржуваної постанови він дізнався лише 10.09.2024, а позовна заява була подана до суду 11.09.2024 таким чином позивачем не порушені строки звернення до адміністративного суду передбачені статтею 289 КУпАП.

Мотиви, з яких суд дійшов висновків та закон, яким керувався суд

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно пункту 8 частини першої статті 23 Закону України «Про національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до частини першої статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення передбачені частинами першої, другою, третьою, п`ятою, шостою, восьмою, десятою та одинадцятою статті 121 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Суд встановив, що позивач був притягнутий співробітниками Національної поліції до адміністративної відповідальності за частиною п`ятою статті 121 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 510,00 гривень згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2490772 від 27.06.2024.

Суд зазначає, що єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 «Про Правила дорожнього руху» (надалі за текстом також - ПДР). Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно з пунктом 1.9. ПДР особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до підпункту в) пункту 2.3. ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.

Згідно частини п`ятої статті 121 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510,00 гривень.

Зі змісту статті 9 КУпАП слідує, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Як передбачено статтею 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до пункту 1 статті 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

Наявність події і складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до статті 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно зі статтею 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, є принцип обґрунтованості.

Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб`єкта владних повноважень (в тому числі, при притягненні особи до адміністративної відповідальності) враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Водночас відповідач не подав до суду відзив на позовну заяву та разом із ним жодних доказів правомірності винесення оскаржуваної постанови.

Згідно частини четвертої статті 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Суд наголошує, що сам факт винесення оскаржуваної постанови не є доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 26.04.2018 року у справі №338/1/17. Аналогічної позиції дотримується і ВС/КАС в постанові № 216/5226/16-а від 18.07.2019.

Окрім того матеріали справи містять лист Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у місті Києві від 17.09.2024 №266-зі/41/11/2/02-2024 у якому відповідач повідомляє позивача, що відповідно до Інформаційно-аналітичної бази Міністерства внутрішніх справ України (Інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України»), протягом 21:00-22:00, 27.06.2024 працівником управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Грицаєм В.А., відносно ОСОБА_1 перевірка не здійснювалася, відеозйомка у запитуваний період, поліцейським не проводилася.

На думку суду вказана інформація, викладена у листі Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у місті Києві від 17.09.2024 №266-зі/41/11/2/02-2024 відповідає твердженням позивача викладеним в адміністративному позові, про те, що 27.06.2024 відносно позивача адміністративна справа уповноваженими співробітниками поліції на розглядалася та відповідно, оскаржувана постанова не виносилася.

Отже, не надання належного доказу стосовно вчинення позивачем порушення правил дорожнього руху, що стало підставою для складання оскаржуваної постанови, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, а тому недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

У рішенні від 10.02.1995 у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» Європейський суд з прав людини підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що належних та допустимих доказів, на підставі яких можливо достовірно встановити порушення позивачем ПДР, відповідачем суду всупереч вимогам закону не надано.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №473/1404/20, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту вчинення позивачем порушень Правил дорожнього руху України, а тому зупинка транспортного засобу та подальша вимога пред`явлення для перевірки посвідчення водія, реєстраційного документа на транспортний засіб, є незаконною, а відтак в діях позивача відсутній склад адміністративних правопорушень, які інкримінуються позивачу.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів:(п. 45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011., заява №21037/05; п. 53 Рішення ЄСПЛ у справі «Самейлюка Іллю Ігоровича проти України» від 15.10.2010, заява №38683/06; п. 75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015, заява №29644/10; п. 52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013, заява №12167/04).

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Так, єдиним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення є сама оскаржувана постанова по справі про адміністративне правопорушення, в якій зафіксовано порушення водієм пункту 2.3. в) Правил дорожнього руху.

Суд звертає увагу, що не може бути підтвердженням порушення позивачем ПДР сама постанова серії ЕНА № 2490772 від 27.06.2024, оскільки лише опис адміністративного правопорушення не може бути належним доказом учинення особою такого порушення. Постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за своєю правовою природою є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Також, 26.04.2018 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 338/855/17, адміністративне провадження №К/9901/18195/18 (ЄДРСРУ № 73700356) вказав, що аналіз положень статей КУпАП дозволяє дійти висновку, що зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Таким чином, оскільки доказів вини позивача у вчиненні правопорушення відповідачем не надано, то в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 121 КУпАП.

Згідно пункту 3 частини 3 статті 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

У відповідності до пункту 5 частини 1 статті 244 КАС України, при ухваленні рішення суд має також вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами.

У відповідності до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі статей 19, 55 Конституції України, Закону України «Про Національну поліцію», керуючись статтями 7, 9, 23, 213, 251, 280 КУпАП, статтями 2,77, 241-246, 255, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

1.Позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови серії ЕНА № 2490772 від 27.06.2024 про притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення передбачене частиною п`ятою статті 121 КУпАП - задовольнити.

2. Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія ЕНА № 2490772 від 27.06.2024 про притягнення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) до адміністративної відповідальності за частиною п`ятою статті 121 КУпАП.

3.Справу про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) до адміністративної відповідальності за частиною п`ятою статті 121 КУпАП - закрити.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (03048, місто Київ, вулиця Федора Ернста, 3; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять ) гривень 60 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя