Справа № 460/1773/24
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2025-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 460/1773/24 пров. № А/857/718/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

за участю секретаря Кулабухової М.М.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року (ухвалене головуючим суддею Гудима Н.С. у м. Рівне) у справі № 460/1773/24 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Рівненській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив стягнути податковий борг у розмірі 22215,75 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що за відповідачем обліковується заборгованість з орендної плати з фізичних осіб в загальній сумі 22215,75 грн. У зв`язку з несплатою узгодженої суми податкових зобов`язань в добровільному порядку протягом строків, встановлених податковим законодавством, вказана заборгованість набула статусу податкового боргу. Вимога про сплату недоїмки, виставлена контролюючим органом, відповідачем виконана не була, а тому податковий орган звернувся з даним позовом про стягнення коштів з платника податків в судовому порядку.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28.10.2024 адміністративний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 до бюджету податковий борг з орендної плати з фізичних осіб в сумі 22215,75 грн.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах справи докази свідчать, що за ОСОБА_1 рахується узгоджений податковий борг в загальному розмірі 22215,75 грн, який підтверджується розрахунком податкового боргу та витягами із облікової картки платника податків. Доказів сплати відповідачем в добровільному порядку податкового боргу сторонами не надано, у матеріалах справи відсутні та судом не здобуто.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржила відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не дослідив природу боргу, а саме на підставі яких правовідносин і між якими суб`єктами виник предмет спору (стягнення боргу за оренду землі). А тому помилково визнав Головне управління ДПС у Рівненській області належним позивачем про стягнення боргу з орендної плати за землю та розглядав спір, як публічно правовий. Вважає, що предметом спору є стягнення заборгованості за договором оренди, а не виконання податковим органом повноважень щодо нарахування і стягнення обов`язкових платежів. Також зазначає, що з березня 2014 року і дотепер не користується земельною ділянкою, на яку нараховано орендну плату, а також вважала, що договір оренди землі, укладений 28.12.2006 з Рівненською міською радою, розірваний. У зв`язку з цим орендну плату за вказану земельну ділянку не сплачувала.

Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В свою чергу відповідач подала відповідь на відзив в якому просила скасувати рішення суду першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що згідно з обліковими картками податкового органу у ОСОБА_1 наявна податкова заборгованість з орендної плати з фізичних осіб на загальну суму 22215,75 грн., що виникла на підставі податкового повідомлення-рішення №-1712 від 23.05.2023.

Вказане податкове повідомлення-рішення, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2023 рік на суму 22215,75 грн., надіслане на зареєстровану адресу відповідача: АДРЕСА_1 , та вручено особисто відповідачу 23.06.2023.

07.12.2020 податковим органом сформовано податкову вимогу форми «Ф» №16326-13 на загальну суму 29543,36 грн. Як свідчать матеріали справи, вказана вимога також надіслана на адресу відповідачу, повернута за закінченням терміну зберігання на адресу податкового органу і станом на дату розгляду справи відповідачем не виконана.

Оскільки відповідачка суму податкового боргу в добровільному порядку не сплатила, тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України встановлено кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно п.п. 20.1.34 п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Відповідно до п.п. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) грошове зобов`язання платника податків сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня.

Згідно п.п. 14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Пунктом 57.3 ст.5 7 ПК України встановлено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 робочих днів, наступних за днем такого узгодження.

В свою чергу, відповідно до п. 56.18 ст. 56 ПК України, з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню.

Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

В свою чергу, у разі не виконання платником податків обов`язку щодо своєчасної сплати узгодженої суми податкового зобов`язання контролюючий орган в силу компетенції, встановленої нормами ПК України, здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків.

Відповідні заходи мають бути здійснені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законом, як того вимагає ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою встановлені критерії поведінки державного органу у сфері публічних відносин.

Пунктом 59.1 ст. 59 ПК України встановлено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Згідно п. 59.3 ст. 59 ПК України, податкова вимога разом з детальним розрахунком суми податкового боргу надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення податкового боргу та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Пунктом 59.5 ст. 59 ПК України визначено, що у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Відповідно до п.п. 95.1, 95.2 ст. 95 ПК України, контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 30 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

Отже, нормами Податкового кодексу України встановлено чіткий порядок погашення заборгованості платників податків перед бюджетом та визначено перелік заходів, які повинен здійснити контролюючий орган для стягнення податкового боргу.

Обов`язкові умови (обставини), наявність яких в своїй сукупності зумовлює виникнення у податкового органу права на звернення до суду із даним позовом, є: наявність у платника податків боргу зі сплати податків (зборів, обов`язкових платежів); сума заборгованості платника податків на момент звернення податкової служби до суду із позовом про її стягнення має бути узгодженою в установленому законодавством порядку, надсилання платнику податків вимоги про сплату боргу.

За висновками Верховного Суду, у межах розгляду справи за позовом суб`єкта владних повноважень про стягнення заборгованості суд позбавлений процесуальної можливості здійснювати правовий аналіз питання правомірності визначення (нарахування) контролюючим органом грошових зобов`язань.

У спорах за позовом контролюючого органу про стягнення з платника податку податкового боргу встановленню та дослідженню підлягають, зокрема, факт узгодженості грошового зобов`язання, факт оскарження платником податку у передбаченому Кодексом порядку (адміністративному та/або судовому) визначеного грошового зобов`язання, чи є останнє узгодженим з огляду на наявність (відсутність) процедури оскарження, факт сплати/несплати платником податку узгодженого грошового зобов`язання протягом строків, визначених законодавством, факт направлення та вручення платнику контролюючим органом податкової вимоги, дотримання позивачем порядку здійснення цього заходу та інше.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №817/4186/13-а, від 21.08.2019 у справі №2340/4023/18, від 05.03.2020 у справі №804/8630/16, від 12.07.2022 у справі №160/7345/20 та інших.

Верховний Суд також звертав увагу на те, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом та підставами заявлених позивачем вимог. Вказаний принцип знайшов своє відображення у ч. 2 ст. 9 КАС України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, та в межах позовних вимог.

Таким чином в ході розгляду справи за позовом контролюючого органу про стягнення з платника податків заборгованості по податках та зборах, суд не може надавати оцінку правомірності нарахування податкового зобов`язання, зокрема, згідно податкових повідомлень-рішень, у зв`язку з несплатою якого виникла податкова заборгованість.

З огляду викладене колегія суддів не приймає до уваги та не надає правової оцінки доводам відповідача про безпідставність визначення грошових зобов`язань з орендної плати з фізичних осіб.

Надаючи оцінку наявності підстав для стягнення в даному випадку з відповідача податкового боргу, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що між Рівненською міською радою (орендодавець) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (орендарі) укладено договір оренди землі від 22.12.2006.

На виконання п.288.1 ст.288 ПК України Рівненською міською радою податковому органу щорічно надавалась інформація про укладення договору оренди з ОСОБА_1 щодо земельної ділянки (кадастровий номер :01:072:0007), згідно з визначеною нормативно грошовою оцінкою та розміром орендної плати. В свою чергу, податковим органом під час розрахунку орендної плати за відповідний рік, зокрема, 2023 рік враховувалася надана Рівненською міською радою інформація щодо нормативно грошової оцінки з врахуванням коефіцієнта індексації (у 2023 році у розмірі 1,15).

Сторона відповідача подала до суду докази на обґрунтування того, що в травні 2024 року визначено іншу нормативно грошову оцінку спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим податковим органом на підставі заяви відповідача проведено відповідні перерахунки з орендної плати.

Разом з цим, як свідчить зміст листа Головного управління ДПС у Рівненській області від 28.06.2024, згідно з витягом №НВ-024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок (дата формування витягу 31.05.2024), нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :01:072:0007 становить 253470,15 грн. Враховуючи дану інформацію, контролюючим органом проведено перерахунок орендної плати з фізичних осіб за 2024 рік та сформовано нове податкове повідомлення рішення, яким визначено суму орендної плати в розмірі 7604,10 грн., а попереднє податкове повідомлення рішення за 2024 рік вважається скасованим (відкликаним). Водночас, повідомлено, що перерахунок орендної плати за землю за 2021, 2022 та 2023 роки контролюючим органом не проведений, оскільки інформація про нормативну грошову оцінку за відповідні періоди до заяви відповідачем не додана.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення №-1712 від 23.05.2023, згідно з яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2023 рік на суму 22215,75 грн., є чинним, нескасованим (невідкликаним), відповідачем в судовому порядку не оскаржене, а тому підстави для його невиконання у відповідача відсутні. Будь-яких доказів протилежного відповідачем суду не надано, матеріали справи не містять і судом не встановлено. Також жодних доказів розірвання, припинення дії договору оренди землі від 22.12.2006, укладеного між Рівненською міською радою та ОСОБА_1 , відповідачем суду не надано, судом не здобуто і в матеріалах справи відсутні.

Крім цього, податкове повідомлення-рішення №-1712 від 23.05.2023 надіслане на зареєстровану з 01.09.1981 адресу відповідача: 33004, м. Рівне, вул. Січових Стрільців, 36, (що є податковою адресою відповідача) та вручено їй особисто.

Вимога про сплату боргу №16326-13 від 07.12.2020 також надсилалася контролюючим органом відповідачу на вказану адресу, однак за закінченням терміну зберігання таке поштове відправлення повернене на адресу ГУ ДПС в Рівненській області.

Згідно п. 58.1 ст. 58 ПК України, контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян).

Податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності (58.2 ст. 58 ПК України).

Положеннями п. 58.3 ст. 58 ПК України, податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Відповідно до п. 42.2 ст. 42 ПК України, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Положеннями п. 42.5 ст. 42 ПК України визначено, що у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Відтак, враховуючи наведене вище, суд першої інстанції вірно встановив, що за ОСОБА_1 рахується узгоджений податковий борг в загальному розмірі 22215,75 грн., який підтверджується розрахунком податкового боргу та витягами із облікової картки платника податків.

Доказів сплати відповідачем в добровільному порядку податкового боргу не надано, а тому наявні підстави для задоволення позову.

Щодо доводів апелянта про те, що позивач не є належною стороною у справі і те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про розгляд спору як публічно правового, суд вважає за потрібне зазначити таке.

Плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (п.п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності є обов`язковим платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п.14.1.136 ст.14 ПК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно з ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Згідно з п.288.1, п.288.4 ст.288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Відповідно до п. 289.1 ст. 289 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.

Системний аналіз норм законодавства дає підстави для висновку про те, що орендна плата за земельну ділянку, яка перебуває в державній або в комунальній власності, має подвійну правову природу, оскільки, з одного боку, є передбаченим договором оренди землі платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (ч.1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі», пп.14.1.136 п.14.1 ст.14 ПК України), а з іншого - є однією з форм плати за землю як загальнодержавного податку нарівні із земельним податком (п.п.14.1.147 п.14.1 ст.14 ПК України).

При цьому, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є саме договір оренди такої земельної ділянки (ч.2 ст.21 Закону України «Про оренду землі», п.288.1 ст.288 ПК України).

У зв`язку з цим та оскільки орендну плату за землю орендар вносить орендодавцеві, то право на стягнення заборгованості з орендної плати має орендодавець шляхом звернення до відповідного загального суду в установленому ЦПК України порядку.

Разом з цим, як вірно зазначив суд першої інстанції, що стягнення податкового боргу з орендної плати є обов`язком податкового органу в силу норм Податкового кодексу України, а відтак спори щодо податкового боргу з орендної плати є публічно правовим та розглядається в порядку КАС України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року у справі № 460/1773/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 20 лютого 2025 року