Справа № 620/16297/24
Суддя: Лариса ЖИТНЯК
Дата ухвалення: 2025-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2025 року Чернігів Справа № 620/16297/24

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства у справах ветеранів України про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до Міністерства у справах ветеранів України (далі Мінветеранів), в якому просить визнати протиправною відмову Міністерства у справах ветеранів України, оформлену листом від 12.11.2024 №19699/1.4/5.1-24, у наданні ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій та зобов`язати Міністерство у справах ветеранів України надати ОСОБА_1 статус учасника бойових дій.

Позовні вимоги мотивовані тим, що документи, які надавались відповідачу та які додані до позовної заяви свідчать про безпосередню участь позивача в період з 24.02.2022 по 04.04.2022 у виконанні завдань у складі підрозділу Національної гвардії України з відбиття збройної агресії російської федерації, що є підставою для надання йому статусу учасника бойових дій.

Суд ухвалою від 19.12.2024 відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.

У встановлений ухвалою суду строк відповідачем подано відзив на позов, в якому він позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити, зазначаючи, що Мінветеранів листом від 12.11.2024 № 19699/1.4/5.1-24 надало ОСОБА_1 обґрунтовану відповідь про те, що згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 позивач виконував визначені завдання як працівник (а не військовослужбовець) за наказами військової частини. Оскільки Законом №3551-ХІІ не передбачено надання статусу учасника бойових дій працівникам підприємств, установ, організацій, зокрема працівникам військових формувань і правоохоронних органів, надані позивачем документи повернуті без розгляду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

На адресу Мінветеранів надійшла заява ОСОБА_1 від 01.08.2023 до міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера та деяких інших категорій осіб, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі міжвідомча комісія), в якій позивач просив розглянути його документи на засіданні міжвідомчої комісії щодо надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій за безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Заяву та додані до неї документи було розглянуто на засіданні міжвідомчої комісії 28.09.2023 та прийнято рішення №8/ІІІ/5/6, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій у зв`язку з відсутністю правових підстав для надання статусу учасника бойових дій відповідно до пункту 25 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Мінветеранів листом від 06.10.2023 № 9999/1.3/4.1-23 повідомило ОСОБА_1 про прийняте 28.09.2023 міжвідомчою комісією рішення.

Після чого на адресу Мінветеранів надійшла скарга ОСОБА_1 від 14.11.2023 з проханням вжити заходів щодо відновлення порушеного права позивача на отримання статусу учасника бойових дій як особа, яка брала безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України. Разом із цим зверненням надійшли також аналогічні звернення позивача, надіслані листами Офісу Президента України від 23.11.2023 № 22/067371-18, Секретаріату Кабінету Міністрів України від 20.11.2023 № К-16390/18-23/1, а також лист Представника Уповноваженого з прав людини в системі органі сектору безпеки й оборони Олександра Кононенка від 05.12.2023 № 66425/К-34435.3/23/42.2.3 щодо надання позивачу статусу учасника бойових дій.

Мінветеранів листом від 13.12.2023 № 13309/1.3/5.1-23 було надано ОСОБА_1 відповідь.

В подальшому, на адресу Мінветеранів надійшло чергове звернення ОСОБА_1 від 25.10.2024 щодо встановлення йому статусу учасника бойових дій.

Мінветеранів листом від 12.11.2024 № 19699/1.4/5.1-24 надало ОСОБА_1 відповідь про те, що згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 позивач виконував визначені завдання як працівник (а не військовослужбовець) за наказами військової частини. Оскільки Законом № 3551-ХІІ не передбачено надання статусу учасника бойових дій працівникам підприємств, установ, організацій, зокрема працівникам військових формувань і правоохоронних органів, надані позивачем документи повертаються.

Вказану відповідь позивач вважає протиправною, з огляду на що звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку зазначеним обставинам, суд зважає на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Положення про Міністерство у справах ветеранів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2018 №1175 (далі Положення №1175), Мінветеранів є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері соціального захисту ветеранів війни, осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, постраждалих учасників Революції Гідності, членів сімей таких осіб і членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України.

Згідно з абзацом другим підпунктом 14 пункту 4 Положення №1175 Мінветеранів організовує та координує роботу з питань надання, позбавлення статусу учасника бойових дій, призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413 (далі Порядок №413), рішення про надання (відмову у наданні) статусу учасника бойових дій приймається міжвідомчою комісією - у разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання, та стосовно заявників з числа осіб, зазначених у пунктах 21 і 25 частини першої статті 6 Закону.

Положення про міжвідомчу комісію затверджується Мінветеранів.

До складу міжвідомчої комісії включаються представники Міноборони, МВС, Мін`юсту, Національної поліції, Національної гвардії, СБУ, розвідувальних органів, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Управління державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро. Також можуть включатися представники інших державних органів та громадських об`єднань.

Міжвідомча комісія розглядає документи, надіслані комісіями, заявниками з числа осіб, зазначених у пунктах 21 і 25 частини першої статті 6 Закону, або командирами добровольчих формувань, у складі яких такі заявники брали безпосередню участь в антитерористичній операції, у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та в разі потреби уточнює інформацію про заявників, стосовно яких вони подані (надсилає необхідні запити тощо), заслуховує пояснення таких заявників, свідків, представників державних органів та в місячний строк з дня надходження документів (уточненої інформації) приймає рішення про надання (відмову в наданні) статусу учасника бойових дій, про що інформує комісії чи заявників, які звернулися до міжвідомчої комісії.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 розділу II Положення про міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», затвердженого наказом Міністерства у справах ветеранів України 26.02.2021 №43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.04.2021 за №521/36143 (далі Положення №43), одним із основних завдань міжвідомчої комісії є надання статусу учасника бойових особам, зазначеним в пунктах 21, 25 частини першої статті 6 Закону №3551-ХІІ.

Згідно з підпунктом 7 пункту 2 розділу II Положення №43 міжвідомча комісія має право приймати рішення про надання (відмову у наданні) статусу учасника бойових дій особам, зазначеним у підпунктах 13 пункту 1 цього розділу.

Відповідно до підпункт 2 пункту 1 розділу III Положення №43 рішення про надання статусу учасника бойових дій міжвідомча комісія приймає на підставі документів, надісланих командирами добровольчих формувань, у складі яких особи, зазначені у підпункті 2 пункту 1 розділу II цього Положення, брали участь в антитерористичній операції, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, або документів, надісланих безпосередньо такими особами.

Згідно з пунктом 2 розділу III Положення №43 міжвідомча комісія приймає рішення про надання статусу учасника бойових дій на підставі документів, зазначених у пунктах 21, 25 частини першої статті 6 Закону, пункті 4 Порядку №413 та пункті 4 Порядку №203.

Таким чином, міжвідомча комісія є суб`єктом владних повноважень, до повноважень якого належить вирішення питання про надання особі статусу учасника бойових дій.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25.11.1997 №6-зп Суд зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Окрім того, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

При цьому обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

За правилами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №826/4406/16, від 15.08.2019 у справі №1340/4630/18, від 23.12.2019 у справі №712/3842/17, від 27.02.2020 у справі №500/477/15-а.

За змістом частини першої статті 4 КАС України рішення суб`єкта владних повноважень є нормативно-правовим або індивідуальним актом.

Нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування. Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить визнати протиправною відмову Міністерства у справах ветеранів України, оформлену листом від 12.11.2024 №19699/1.4/5.1-24, у наданні ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.

Отже, позивач не погоджується зі змістом отриманої від Мінветеранів відповіді, що не свідчить про порушення Мінветеранів прав позивача, з огляду на таке.

Як вбачається з відмови відповідача від 12.11.2024 № 19699/1.4/5.1-24, остання містить правову позицію суб`єкта владних повноважень, втім, на думку суду, не породжує для позивача набуття, зміни або припинення будь-яких прав та обов`язків, оскільки не є рішенням суб`єкта владних повноважень, в розумінні положень КАС України.

Крім того, у спірних правовідносинах, відповідач не виконує функцію суб`єкта владних повноважень, уповноваженим на прийняття рішень щодо надання особі статусу учасника бойових дій.

Таким суб`єктом владних повноважень є міжвідомча комісія з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», рішення якої щодо відмови, за результатами розгляду заяви про встановлення статусу учасника бойових дій, має бути предметом оскарження в суді адміністративної юрисдикції.

Суд зазначає, що захист повинен сприяти відновленню порушеного права особи, яка звернулася за таким захистом. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. При встановленні порушення права позивача у спірних правовідносинах суд має вирішити питання про відновлення такого права.

В силу статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України установлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17 зробила висновок про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Тобто, належність у спрощеному розумінні означає відповідність законодавству.

Обрання позивачем при зверненні до суду неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

При цьому, обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права також має призводити до відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2023 у справі №398/1796/20).

Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем обрано неефективний та неналежний спосіб захисту порушеного права.

Крім того, з матеріалів справи встановлено, що міжвідомчою комісією з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», утвореною Мінветеранів, прийнято рішення (від 28.09.2023 №8/ІІІ/5/6) про відмову позивачу в наданні статусу учасника бойових дій відповідно до пункту 25 частини першої статті 6 Закону №3551-ХІІ у зв`язку з відсутністю правових підстав для надання статусу учасника бойових дій, про що позивача було поінформовано листом Мінветеранів від 06.10.2023 №9999/1.3/4.1-23.

Зазначене рішення міжвідомчої комісії від 28.09.2023 №8/ІІІ/5/6 станом на момент виникнення спірних правовідносин є чинним, ніким і нічим не скасоване.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 45 Закону України «Про адміністративну процедуру» (далі Закону №2073-ІХ) не підлягає розгляду повторна заява (заява, подана до того самого адміністративного органу тим самим заявником з того самого питання), за умови що попередня заява була вирішена по суті, крім випадку зміни істотних для вирішення справи обставин (умов).

З огляду на зазначене вище, суд вважає, що відповідач діяв у межах наданих йому повноважень та не мав підстави для подання міжвідомчій комісії заяви позивача та доданих до неї документів для повторного вирішення питання про надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до Міністерства у справах ветеранів України про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду апеляційної інстанції

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач - Міністерство у справах ветеранів України (пров. Музейний, 12, м. Київ, 01001, ).

Повне рішення суду складено 20.02.2025.

Суддя Л.О. Житняк