Справа № 260/2694/24
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 рокуСправа № 260/2694/24 пров. № А/857/28775/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Гудима Л.Я., Кузьмича С.М.,

при секретарі судового засідання Гладкій С.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м.Львові справу за позовом Дочірнього підприємства «Санаторій «Верховина» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» до Головного управління ДПС в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «Санаторій «Верховина» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року (суддя Гаврилко С.Є., м.Ужгород, повний текст складено 7 жовтня 2024 року), -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року Дочірнє підприємство «Санаторій «Верховина» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі ДП) звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС в Закарпатській області (далі Головне управління), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.03.2024 №2151/07-16-0704/02647289 (далі ППР).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В доводах апеляційної скарги вказує, що нормативно-правовий акт, на підставі якого винесено оскаржуване ППР, не відповідає принципам державної регуляторної політики та є дискримінаційним по відношенню до позивача, оскільки ним запроваджується підвищення ставок земельного податку, яке покладається виключно на позивача, який є єдиним користувачем земель оздоровчого призначення на землях громади.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішення Міжгірської селищної ради (далі Селищна рада) від 14.07.2022 №950 «Про встановлення плати за землю та пільг зі сплати земельного податку з 2023 року» (далі Рішення №950) в частині пункту 06.01 Додатку №2 «Про встановлення місцевих податків і зборів на території Міжгірської селищної ради на 2023 рік» (далі Додаток №2) визнано протиправним та скасовано, то плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю,

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у ДП, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Хустський район, с. Сойми, 1 (), перебувають у користуванні земельні ділянки загальною площею 13,32 га за адресою: Закарпатська область, Хустський район, с. Сойми, 1, згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою виданого Міжгірською районною радою народних депутатів Міжгірського району Закарпатської області 17.07.1995 серії НОМЕР_1 .

Земельну ділянку надано у постійне користування для організації санаторного лікування. Цільове призначення земельної ділянки - 06.01 - для будівництва і обслуговування санаторно-оздоровчих закладів.

Рішенням Селищної ради від 14.07.2021 №810 «Про місцеві податки і збори» (далі Рішення №810) встановлено ставки земельного податку, які вводяться у дію з 01.01.2022. Додатком 1.1.1. до Рішення №810 встановлено ставки земельного податку. Відповідно до розділу (коду) 6 землі оздоровчого призначення підпункти 06.01.-06.04 для земель оздоровчого призначення (землі, які мають природні і лікувальні властивості, які використовуються або можуть використовуватися для профілактики захворювань і лікування людей), встановлено ставку податку у розмірі 12% від нормативно-правової оцінки земель.

За результатами судового оскарження Рішення №810 рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року у справі №260/171/22 (далі Рішення суду-1), залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2023 року та постановою Верховного Суду від 18 листопада 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням №950 встановлено ставки земельного податку, які вводяться у дію з 01.01.2023. Додатком 2 до Рішення №950 встановлено ставки земельного податку у розмірі 12% від нормативно-правової оцінки земель.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2023 року у справі №260/233/23 (далі Рішення суду-2) визнано протиправним та скасовано Рішення №950 в частині пункту 06.01 Додатку №2.

На підставі наказу Головного управління 15.02.2024 №139-п та направлень Головного управління від 19.02.2024 №883/07-16-07 -02, №884/07-16-07-04, проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань правильності обчислення та сплати плати за землю за 2022-2023 роки.

Документальною перевіркою встановлено, що позивачем на порушення вимог статті 271, пункту 284.1 статті 284, пунктів 289.1, 289.2 статті 289 Податкового кодексу України (далі ПК), пунктів 1.1.4, п.1.1.5 Рішення №810 та пункту 2 Рішення №950 внаслідок неправильного застосування ставки плати за землю за 2022-2023 роки та незастосування коефіцієнта індексації занижено суму нарахувань по платі за землю за 2022-2023 роки.

Визначено суму грошового зобов`язання із земельного податку юридичних осіб за 2022 та 2023 роки у розмірі 1396220,21 грн, в тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

За наслідками такої перевірки 04.03.2024 складено Акт за №2848/07-16-07-04/02647289 (далі Акт) та прийнято оскаржуване ППР.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює ПК, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному Податковим кодексом України (стаття 12 ПК).

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначені статтею 7 цього Кодексу, з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Відповідно до статті 269 ПК платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності (стаття 270 ПК).

Базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено (стаття 271 ПК).

Водночас відповідно до правил частини першої статті 67, частини першої статті 74 Конституції України кожен (тобто включаючи й суб`єктів господарювання) зобов`язаний сплачувати податки і збори (у тому числі й місцеві) в порядку і розмірах, установлених законом. Референдум не допускається щодо законопроектів з питань податків, бюджету та амністії.

За визначенням пункту 6.1 статті 6 ПК податком (у тому числі й місцевим податком і збором, як видом податку) є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Відповідно сплата місцевих податків та зборів, як безумовних платежів до місцевих бюджетів, є конституційним обов`язком кожного, у тому числі й суб`єктів господарювання, і обговорення цього питання на всеукраїнському рівні не допускається, а отже публічне обговорення питання податків, зокрема, й за процедурою, запровадженою Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (далі Закон №1160-IV), не може бути здійснене і на рівні місцевому, інакше це суперечитиме положенням Конституції України та засадам законодавства України у сфері оподаткування.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 листопада 2024 року у справі №260/171/22, за результатами розгляду якої Рішення №810 залишено без змін.

У зв`язку з зазначеним, апеляційний суд відхиляє доводи скаржника в частині необхідності застосування Закону №1160-IV.

Пунктом 284.1 статті 284 ПК визначено, що Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.

Ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності) (пункт 274.2 статті 274 ПК)

Базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців) (стаття 285 ПК).

Підставою для нарахування земельного податку, серед іншого, є дані державного земельного кадастру (пункт 286.1 статті 286 ПК).

Платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму плати за землю щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями (пункт 286.2 статті 286 ПК).

Для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок (стаття 289 ПК).

Відповідно до пункту 10.21 статті 10 ПК місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю, крім земельного податку за лісові землі).

Відповідно до статті 73 Закону України №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Верховний Суд у постанові від 1 лютого 2023 року у справі №2240/3410/18 вказав, що встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції органів місцевого самоврядування, податковий же орган, яким є відповідач у справі, наділений повноваженнями по застосуванню в межах своєї компетенції вже прийнятих нормативно-правових актів, в тому числі рішень органів місцевого самоврядування, норми яких є чинними на час їх застосування та обов`язковими.

Таким чином, враховуючи вимоги наведених правових норм, встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції органів місцевого самоврядування.

У разі якщо до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування місцевих податків та/ або зборів, сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки та/або збори справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів (підпункт 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК).

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК передбачено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

При вирішенні питання про співвідношення цих норм в правовому регулюванні місцевих податків, які є обов`язковими згідно з ПК, норма підпункту статті 12 пункту 12.3 підпункту 12.3.5 ПК є спеціальною. У зв`язку з цим земельний податок, як обов`язковий місцевий податок, підлягає сплаті, виходячи з норм ПК (Постанова Верховного Суду від 10 грудня 2021 року у справі №0940/2301/18).

Стосовно покликання скаржника на Рішення суду-2, яким позов визнано протиправним та скасовано Рішення №950 в частині пункту 06.01 Додатку №2 суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Рішення органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовими актами з питань оподаткування місцевими податками та зборами, які приймаються на підставі, за правилами і на виконання відповідних приписів ПК й оприлюднюються в установленому цим Кодексом порядку. Указані рішення не належать до регуляторних актів у розумінні Закону №1160-IV, у зв`язку з чим цей Закон не поширює свою дію на такі рішення. На цьому наголосив Верховний Суд у постанові від 10 грудня 2021 року у справі №0940/2301/18.

Водночас, однією з визначальних ознак регуляторного акту є те, що цей акт зумовлює регуляторний вплив на урегульовані ним правовідносини.

Верховний Суд відзначив, що оскаржуване рішення сільської ради, як це випливає з його змісту, виконує, насамперед, функцію наповнення місцевого бюджету й не змінює порядок адміністрування місцевих податків та зборів, компетенцію контролюючих органів тощо, не формулює власні регулятивні механізми, а тому й не має регуляторного впливу, оскільки лише на підставі, за правилами та на виконання відповідних приписів ПК, закріплених у його статті 12, визначає елементи податку, зокрема, об`єкт оподаткування, платника податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (підпункт 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 ПК).

Навіть у разі неприйняття рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю, про вказано у підпункті 12.3.5 пінку 12.3 статті 12 ПК.

Тобто встановлення ставок місцевих податків та зборів є законодавчо закріпленим у ПК обов`язком відповідної ради, яка згідно із статтею 76 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» несе відповідальність у разі порушення нею Конституції або законів України.

У будь-якому разі, незалежно від виконання відповідною радою свого обов`язку щодо прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, правовідносини стосовно їх справляння та порядку адміністрування не залишаються неврегульованими і регламентуються відповідними положеннями ПК, які можуть бути змінені лише шляхом внесення законодавцем змін до «тіла» цього Кодексу й застосовуються безпосередньо та без здійснення аналізу їх регуляторного впливу.

Таким чином, оскільки Рішенням суду-2 визнано протиправним та скасовано Рішення №950 в частині пункту 06.01 Додатку №2, то такі податки та/або збори справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів, тобто відповідно до Рішення №810. Вказане рішення органу місцевого самоврядування є чинним та підлягає застосуванню на території Селищної ради.

Отже, на момент прийняття спірного ППР Рішення №810 було чиним, не скасоване в судовому або іншому порядку, внаслідок чого є обов`язковим до виконання.

Лише факт визнання Рішення №950 частково нечинним в судовому чи будь-якому іншому порядку не означатиме протиправність оскаржуваного ППР.

Верховний Суд аналізуючи подібні правовідносини у постанові від 1 лютого 2023 року у справі №2240/3410/18 вказав, що встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції органів місцевого самоврядування, податковий же орган, яким є відповідач у справі, наділений повноваженнями по застосуванню в межах своєї компетенції вже прийнятих нормативно-правових актів, в тому числі рішень органів місцевого самоврядування, норми яких є чинними на час їх застосування та обов`язковими. Зазначив, що в межах даних правовідносин не було свавілля з боку відповідача, яким би було завдано позивачу індивідуального та надмірного тягара, оскільки дії податкового органу щодо прийняття податкового повідомлення-рішення відповідають прийнятому органом місцевого самоврядування рішенню по встановленню певних правил, а також дотримано баланс публічних та приватних інтересів, з врахуванням майнового стану та рівня доходів фізичної особи, що запроваджено нормою підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК».

Отже, спірне ППР прийнято відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені законодавством України. Відтак підстави для скасування оскаржуваного ППР відсутні.

Стосовно доводів апелянта, що судом першої інстанції не надана правова оцінка щодо відповідності та законності Рішень №810 та №950, як підстава для нарахування податкового зобов`язання, апеляційний суд зазначає що вказані обставини відповідно до положень частини четвертої статті 78 КАС не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.

Інші доводи скаржника щодо порушення принципів прозорості та врахування громадської думки, передбачуваності, ефективності, рівності платників податків та недопущення податкової дискримінації є надумані, свідчать про переоцінку ним фактичних обставин справи в свою користь, довільне і неправильне трактування вимог податкового законодавства.

Згідно зі статтею 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанцій правильно встановив обставини справи, не допустив неправильного застосуванням норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Санаторій «Верховина» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді Л. Я. Гудим
С. М. Кузьмич
Повне судове рішення складено 21 лютого 2025 року.