Справа № 440/8929/24
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2025-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 лютого 2025 року

м. Київ

справа №440/8929/24

адміністративне провадження №К/990/38409/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Уханенка С.А.,

суддів - Кашпур О.В., Соколова В.М.,

розглянув у письмовому провадженні як суд касаційної інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2024 (суддя-доповідач Русанова В.Б., судді: Перцова Т.С., Жигилій С.П.),

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у якому просив визнати протиправною і скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 24.07.2024 про закінчення виконавчого провадження № 75496583.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 30.07.2024 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору, надано десятиденний строк для усунення недоліків з моменту отримання копії ухвали шляхом сплати судового збору в розмірі 968,96 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.09.2024 позов повернуто у зв`язку з невиконання вимог ухвали суду від 30.07.2024.

Не погодившись ухвалою суду першої інстанції від 03.09.2024, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2024 апеляційну скаргу залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору, надано десятиденний строк для усунення недоліків з моменту отримання копії ухвали шляхом сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2024 апеляційну скаргу повернуто скаржникові у зв`язку з невиконання вимог ухвали суду від 16.09.2024.

Постановою від 20.02.2025 Верховний Суд Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив, ухвалу Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2024 скасував, а справу №440/8929/24 направлено для продовження розгляду до Другого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалюючи постанову, Верховний Суд виходив з такого.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

За приписами частин першої-другої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з положеннями статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 №5-рп/2013).

У Рішенні від 15.05.2019 №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України „Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 №1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Судовий контроль за виконанням судового рішення є щонайпершим елементом у юридичному механізмі забезпечення виконання судового рішення; держава для забезпечення виконання судового рішення має насамперед запровадити дієвий, а не ілюзорний юридичний механізм здійснення судового контролю за виконанням судового рішення, який дасть змогу особі, на користь якої ухвалено судове рішення, домогтися його виконання, щоб реально захистити та поновити права, свободи та інтереси. (пункт 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 №2-р(II)/2023).

Отже, судовий контроль за виконанням судового рішення є юридичним механізмом діяльності суду, який покликаний забезпечити виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист та який реалізовується за допомогою комплексу нормативно визначених правових засобів і процедур у межах окремих форм судочинства.

Так, в адміністративних справах для належного та своєчасного виконання судових рішень у справах адміністративного судочинства суд здійснює контроль за їх виконанням у відповідності до статей 382-383 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України, у редакції на час вчинення процесуальних дій судом апеляційної інстанції).

Однією з форм судового контролю, відповідно до статті 383 КАС України, є визнання судом протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання рішення суду, за заявою особи-позивача, на користь якої ухвалено рішення суду.

Передбачена статтею 383 КАС України форма судового контролю реалізується лише за участю сторін у справі - особи-позивача, на користь якої ухвалено рішення суду, та суб`єкта владних повноважень-відповідача.

Водночас частина восьма статті 382 КАС України на час вчинення процесуальних дій судом апеляційної інстанції передбачала, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу.

При цьому Суд зауважує, що на момент постановлення цієї ухвали юридичний зміст припису частини восьмої статті 382 КАС України відображено в частині другій статті 381-1 КАС України.

Стаття 287 КАС України встановлює особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

За приписами частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Іншими словами, провадження, передбачене статтею 287 КАС України, є однією з форм судового контролю за виконанням судових рішень, яка здійснюється за позовом, зокрема, стягувача у виконавчому провадженні, в порядку окремого позовного провадження за правилами КАС України, предметом якого є рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

У цій справі позивач (стягувач у виконавчому провадженні), на користь якого ухвалено рішення суду, вважаючи це рішення невиконаним, звернувся до суду з новим позовом до органу державної виконавчої служби в порядку статті 287 КАС України, використавши таким чином визначений процесуальним законом механізм судового контролю за виконанням судових рішень.

Суд зауважив, що спірним є питання сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, якою повернуто позовну заяву з підстав несплати судового збору за подання позовної заяви в порядку статті 287 КАС України.

У Рішенні від 13.05.2024 №6-р(ІІ)/2024 (справа про обов`язковість судового рішення) Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину другу статті 3, підпункт 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI зі змінами в тім, що вони уможливлюють справляння судового збору під час подання апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Ураховуючи, що за подання до суду першої інстанції скарги на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця не встановлено справляння судового збору, Конституційний Суд України зазначив, що обов`язок сплати судового збору за подання апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, визначений приписом статті 4 Закону №3674-VI, не можна вважати зрозумілим і справедливим елементом механізму контролю за виконанням судового рішення як невіддільного складника права на доступ до суду.

Також з огляду на те, що приписи Закону №3674-VI розгляд апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду за наслідками розгляду скарги, поданої відповідно до статті 447 ЦПК України, пов`язаний із потребою сплати особою судового збору, Конституційний Суд України констатував, що має місце необґрунтоване втручання в право стягувача на доступ до суду, оскільки особі, яка сплатила судовий збір за подання до суду позовної заяви й отримала доступ до суду та домоглася ухвалення на її користь обов`язкового судового рішення, доводиться додатково (повторно) сплатити судовий збір за здійснення судового контролю за виконанням судового рішення. Наведене свідчить про те, що держава не створила належних юридичних механізмів реалізації права на доступ до суду, а також про брак реального судового контролю на стадії виконання судового рішення, оскільки має місце ускладнення практичної реалізації особою (стягувачем у виконавчому провадженні) її права на доступ до суду, що є порушенням конституційних засад судочинства та принципів цивільного процесуального права.

Ураховуючи те, що особа, оскаржуючи ухвалу суду першої інстанції, намагається насамперед усунути наслідки порушення її прав, спричинені невиконанням судового рішення, Конституційний Суд України зазначив, що законодавець не діяв відповідно до принципів справедливості, розумності, пропорційності, забезпечення балансу між інтересами держави в стягненні судового збору та інтересами особи щодо доступу до суду та виконання судового рішення, а також не забезпечив доконечної мети чинення правосуддя - захисту прав і свобод.

За висновками Конституційного Суду України несправедливість обов`язку позивача-стягувача сплачувати судовий збір за подання апеляційної/касаційної скарги на ухвалу суду, за наслідками розгляду скарги на рішення, дію або бездіяльність державного/приватного виконавця, серед іншого, зумовлена тим, що за подання до суду такої скарги не встановлено справляння судового збору.

А тому в цій справі питання сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду розглядалося у взаємозв`язку з питанням сплати судового збору за подання позовної заяви в справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

У контексті зазначених висновків Конституційного Суду України колегія суддів зверталася до статті 447 ЦПК України (далі - у редакції від 27.04.2024), відповідно до змісту якої сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Указана стаття міститься в розділі VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України, в якому йдеться про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних/приватних виконавців.

Подібним чином право сторін виконавчого провадження на звернення зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державних/приватних виконавців у межах судового контролю за виконанням судових рішень врегульовує розділ VI «Судовий контроль за виконанням судових рішень» Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України, у редакції від 27.04.2024).

Тобто розгляд судами скарг у порядках, передбачених розділом VII ЦПК України та розділом VI ГПК України, є однією з форм судового контролю за виконанням судових рішень, виконання яких є складовою частиною цивільного та господарського процесу, оскільки провадження у справах завершується виконанням ухвалених у таких справах судових рішеннях.

Порівнявши положення статей 447 ЦПК України і 287 КАС України, вбачається, що обидві регламентують оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних/приватних виконавців під час виконання судового рішення, яка в обох випадках є пришвидшеною завдяки спеціальним строкам оскарження та розгляду, а також обидві уособлюють одну з форм судового контролю, у ході якої оцінюються законність дій/бездіяльності виконавців, а також законність прийнятих ними рішень, та фактично реалізують передбачене Конституцією України право на судовий захист.

Разом з тим, передбачені статтями 447 ЦПК України і 287 КАС України механізми судового контролю за виконанням судових рішень мають і певні відмінності.

Зокрема, оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних/приватних виконавців в порядку статті 447 ЦПК України передбачає звернення зі скаргою в межах тієї ж справи, в якій було прийнято судове рішення, що знаходиться на виконанні в органі державної виконавчої служби чи приватного виконавця, водночас у порядку статті 287 КАС України - звернення до суду з новим позовом.

Окрім цього, відмінним є те, що судовий збір не сплачується, як за звернення до суду зі скаргою в порядку 447 ЦПК України, так і за апеляційне й касаційне оскарження ухвали суду, постановлену за результатами розгляду такої скарги. Натомість за звернення до суду з позовом у порядку 287 КАС України та за апеляційне й касаційне оскарження судових рішень, прийнятих за результатами розгляду цього позову, судовий збір сплачується в загальному порядку в розмірах, визначених у статті 4 Закону №3674-VI.

До того ж, Законом України від 31.10.2024 №4056-IX «Про внесення змін до Закону України "Про судовий збір" у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 13.05.2024 №6-р(II)/2024 щодо забезпечення принципу обов`язковості судового рішення» частину другу статті 3 викладено в новій редакції, зокрема, доповнено пунктом 19, який передбачає, що судовий збір не справляється за подання апеляційної та касаційної скарг на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Указані зміни до Закону №3674-VI набрали чинності 14.11.2024.

З огляду на зазначене, Верховний Суд уважав, що таке правове регулювання ставить у нерівне становище позивача-стягувача у виконавчому провадженні, на користь якого ухвалено рішення суду в порядку адміністративного судочинства та який реалізує право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця в процесі виконання цього рішення суду в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, порівняно з позивачем-стягувачем у виконавчому провадженні щодо виконання рішення суду, прийнятого за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Зрештою, можливість звернення позивача-стягувача з позовом у порядку статті 287 КАС України та надалі з апеляційною/касаційною скаргою на судове рішення, прийняте за наслідками розгляду такого позову, як і у згаданому вище рішенні Конституційного Суду України, поставлена в залежність від сплати судового збору, що створює необґрунтоване втручання в право позивача-стягувача на доступ до суду і порушує його право на виконання судового рішення, що є невід`ємною складовою конституційного права на судовий захист.

Підсумовуючи, Верховний Суд констатував, що частина друга статті 3 та підпункти 1, 2 пункту 3 частини другої статті 4 Закону №3674-VI, які уможливлюють справляння стягувачем у виконавчому провадженні з виконання судового рішення, прийнятого на його користь, судового збору за подання адміністративного позову, апеляційної/касаційної скарги у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця в порядку 287 КАС України, є такими, що суперечать частині першій статті 8, частинам першій-другій статті 55, статті 129-1 Конституції України, а тому не підлягають застосуванню під час розгляду цієї справи.

Відповідно до частини четвертої статті 7 КАС України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Зважаючи на висновки, яких касаційний суд дійшов у ході касаційного розгляду цієї справи, колегія суддів звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності частини другої статті 3 та підпунктів 1, 2 пункту 3 частини другої статті 4 Закону №3674-VI.

Керуючись статтями 7, 243, 248 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Звернутися до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності частини другої статті 3 та підпунктів 1, 2 пункту 3 частини другої статті 4 Закону №3674-VI.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не оскаржується.

Суддя-доповідач С.А. Уханенко

Судді: О.В. Кашпур

В.М. Соколов