Справа № 240/13049/24
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2025-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/13049/24

Головуючий у 1-й інстанції: Леміщак Дмитро Михайлович

Суддя-доповідач: Моніч Б.С.

19 лютого 2025 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправним наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 52 від 24.04.2024;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 вчинити дії щодо нарахування та виплати усіх ненарахованих та невиплачених на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 52 від 24.04.2024 видів грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 60000,00 грн моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 29.01.2024 по 26.04.2024 він проходив стаціонарне лікування у закладах охорони здоров`я, за результатами якого позивача було визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку. У цей час наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 52 від 24.04.2024 позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за несвоєчасне повернення з лікування.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано пункти 2, 3, 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 52 від 24.04.2024 "Про результати службового розслідування по факту неприбуття після лікування до місця служби молодшого сержанта ОСОБА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ".

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 вчинити дії щодо нарахування та виплати усіх ненарахованих та невиплачених на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 52 від 24.04.2024 "Про результати службового розслідування по факту неприбуття після лікування до місця служби молодшого сержанта ОСОБА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 " видів грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 52 від 25.02.2022 ОСОБА_1 був призваний на військову службу на посаду стрільця 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти.

Згідно направлення військової частини НОМЕР_1 від 29.01.2024 ОСОБА_1 скеровано до військової частини НОМЕР_2 для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією з метою визначення ступеню придатності до військової служби, термін прибуття: 16.02.2024.

Відповідно до направлення №27 від 10.01.2024 військовою НОМЕР_3 , яка входить до складу закладів охорони здоров`я які належать до сфери Міністерства оборони України, ОСОБА_1 було направлено на стаціонарне лікування до КНП "Обласна клінічна лікарня ім.О.Ф.Гербачевського", у зв`язку з чим з 23.01.2024 по 07.02.2024 позивач перебував на стаціонарному лікуванні в комунальному некомерційному підприємстві "Обласна клінічна лікарня ім.О.Ф.Гербачевського" Житомирської обласної ради, що підтверджується випискою № 2032 із медичної карти стаціонарного хворого від 07.02.2024.

З 08.02.2024 по 29.02.2024 позивач проходив стаціонарне лікування в закладі охорони здоров`я з кодом , яким відповідно до інформації з відкритих джерел є Комунальне некомерційне підприємство "Обласний медичний центр реабілітації" Житомирської обласної ради, що підтверджується виписним епікризом № 616 із медичної карти стаціонарного хворого.

Згідно направлення № 2978 від 26.02.2024 військова частина НОМЕР_2 скерувала позивача на консультацію до кардіолога щодо придатності до військової служби, а 27.02.2024 ця ж військова частина направила позивача на госпіталізацію до кардіологічного відділення до НВМКЦ "ГВКГ" м. Київ.

У період з 01.03.2024 по 29.03.2024 позивач проходив стаціонарне лікування у ДУ "Центр кардіології та кардіохірургії МОЗ України", що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого у зв`язку з ургентною госпіталізацією через гіпертонічний криз.

29.03.2024 позивача було направлено військовою частиною НОМЕР_4 на стаціонарне лікування до військової частини НОМЕР_2 .

З 30.03.2024 по 01.04.2024 ОСОБА_1 знаходився на лікуванні з приводу гіпертонічного кризу в Науково-практичному медичному центрі дитячої кардіології та кардіохірургії, що підтверджується відповідною довідкою.

У період з 02.04.2024 по 18.04.2024 позивач перебував на стаціонарному лікуванні в Державній установі "Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної академії медичних наук України", що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 2166/317 від 18.04.2024.

Крім того, у період з 19.04.2024 по 26.04.2024 ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП "Обласна клінічна лікарня ім.О.Ф.Гербачевського" Житомирської обласної ради, що підтверджується випискою № 10099 із медичної карти стаціонарного хворого від 26.04.2024.

24.04.2024 командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято наказ (з основної діяльності) № 52 "Про результати службового розслідування по факту неприбуття після лікування до місця служби молодшого сержанта ОСОБА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 " (далі Наказ № 52), пунктом 1 якого вирішено службове розслідування по факту неприбуття після лікування до місця служби молодшого сержанта ОСОБА_1 вважати завершеним.

Пунктом 2 Наказу № 52 ухвалено за порушення військової дисципліни, а саме вимог Статуту внутрішньої служби ЗСУ, Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України:

- неприбуття після завершення лікування безпосередньо до підрозділу військової частини НОМЕР_1 за місцем проходження служби до захворювання;

- вибуття на стаціонарне лікування поза розташування військової частини без висновку лікаря військової частини;

- невчасну доповідь своєму безпосередньому начальнику про планове стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини;

- неприбуття безпосередньо до військової частини за місцем проходження служби до захворювання,

з урахуванням негативної службової характеристики, допущення порушень під час дії воєнного стану при виконанні підрозділом бойових завдань в районі ведення бойових дій, що вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу молодшому сержанту ОСОБА_1 оголошено сувору догану.

Вважаючи такий наказ протиправним, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день прийняття Наказу № 52 позивач не завершив лікування, а тому не може бути притягнутий до відповідальності з цієї причини; направлення на стаціонарне лікування не обов`язково пов`язується з висновком лікаря військової частини, у якій військовослужбовець безпосередньо проходить службу; станом на день прийняття оскаржуваного наказу військова частина НОМЕР_1 мала володіти інформацією про перебування позивача на стаціонарному лікуванні в Державній установі "Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної академії медичних наук України" або з`ясувати ці обставини безпосередньо у ОСОБА_1 під час проведення службового розслідування; станом на день прийняття Наказу № 52 позивач продовжував перебувати на стаціонарному лікуванні, а тому з об`єктивних причин був позбавлений можливості повернутися до військової частини, відтак не може бути притягнутий до відповідальності з цих підстав.

Суд дійшов висновку, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 52 від 24.04.2024 "Про результати службового розслідування по факту неприбуття після лікування до місця служби молодшого сержанта ОСОБА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 " в частині накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани є протиправним та підлягає скасуванню (пункт 2).

Оскільки пункт 3 наказу є похідним від факту притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, який судом визнається протиправним, він також підлягає скасуванню.

Оскільки пункт 6 наказу є похідним від факту притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, який визнається протиправним, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушених прав позивача є скасування цього пункту та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 вчинити дії щодо нарахування та виплати усіх ненарахованих та невиплачених на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 52 від 24.04.2024 видів грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.

З приводу стягнення моральної шкоди, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, в чому полягає моральна шкода, не доведено причинного зв`язку між діями відповідача та настанням будь-яких негативних наслідків для нього, не доведено будь-яких репутаційних втрат.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що неповідомлення медичною установою про перебування військовослужбовця у їхньому закладі на лікуванні є прямим наслідком усвідомлених дій військовозобов`язаного позивача, який не повідомив медичну установу про свій статус військовослужбовця, чим порушив вимоги ст. 12, 14 Статуту ВС ЗСУ.

Позивач не надав до суду першої інстанції доказів того, що у нього була екстренна госпіталізація. Позивач звернувся до лікувального закладу як фізична особа, а не як військовослужбовець без направлення лікаря військової частини, що спростовує доводи позивача про неможливість вчасно повідомити відповідача про факт його перебування у лікарській установі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , в якому зазначив, що суд дійшов правомірного висновку про протиправність спірного наказу відповідача та про наявність правових підстав для його скасування у відповідній частині.

Позивач зазначає, що позиція відповідача щодо неврахування судом першої інстанції обставин, які ніби свідчать про приховування позивачем факту проходження ним військової служби не відповідає дійсності і не підтверджується даними, які містяться у виписці із медичної карти стаціонарного хворого №2166/317. Стан позивача під час звернення до медичного закладу суттєво впливав на його серцево-судинну систему, створював реальну загрозу для його життя та здоров`я, суттєво впливав на сприйняття ним обставин і на можливість надати чітку та визначену інформацію про себе. Відповідачем не виконані вимоги законодавства щодо залучення позивача до проведення службового розслідування. Направлення на стаціонарне лікування не обов`язково пов`язується з висновком лікаря військової частини, у якій військовослужбовець безпосередньо проходить службу, а тому позивач не потребував повторних направлень відповідача, адже безперервно проходив лікування.

Апелянт подав відповідь на відзив позивача, в якому зазначив, що позивач в період з 02.04.2024 по 18.04.2024 перебував на стаціонарному лікуванні без направлення військової частини НОМЕР_1 , вибув на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини без висновку лікаря та невчасно здійснив доповідь своєму безпосередньому командиру про стаціонарне лікування, чим порушив Дисциплінарний статут Збройних сил України. Щодо ознайомлення позивача з матеріалами службового розслідування зазначив, що представники різних підрозділів військової частини неодноразово намагалися зв`язатися з позивачем з приводу встановлення його місцезнаходження, які результатів не дали, оскільки ОСОБА_1 ігнорував дані спроби.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин 1-4 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі - Статут внутрішньої служби ЗСУ).

Відповідно до ст. ст.5, 6, 8 Загальних положень Статуту внутрішньої служби ЗСУ, внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.

Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.

Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.

Відповідальність за стан внутрішньої служби у військових частинах покладається на всіх прямих начальників, які повинні подавати допомогу підпорядкованим військовим частинам і підрозділам в організації та забезпеченні виконання вимог внутрішньої служби і систематично перевіряти її стан.

Відповідно до статті 12 Статуту внутрішньої служби ЗСУ про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Статтею 40 Статуту передбачено, що військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі, зокрема, відбуття чи повернення з лікування, відпустки тощо.

Згідно зі статтями 254-256 Статуту внутрішньої служби ЗСУ військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Законом України №551-XIV від 24.0.1999 було затверджено Дисциплінарний статут ЗСУ (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Усі військовослужбовці ЗСУ незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Відповідно до ст.1, 2 Дисциплінарного статут ЗСУ, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 5 Дисциплінарного статуту передбачено, що за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України".

Кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.

Командир, який не забезпечив додержання військової дисципліни та не вжив заходів для її відновлення, несе встановлену законом відповідальність.

Статтею 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ст.48 Дисциплінарного статут ЗСУ, на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Згідно ст.54 Дисциплінарного статут ЗСУ, командир окремого батальйону (корабля 2 рангу), а також командир окремої військової частини, який користується дисциплінарною владою командира батальйону (корабля 3 рангу), має право застосовувати стягнення, визначені в пунктах "а"-"ґ" ст.48 цього Статуту (крім попередження про неповну службову відповідність осіб офіцерського складу).

Відповідно до ст.ст. 83-87 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за № 1503/31371 (далі - Порядок).

Згідно з п. 1 розділу І Порядку службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Відповідно до п. 1 розділу IV Порядку особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.

У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.

Пунктом 3 розділу ІІ Порядку визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

У відповідності до вимог п.п. 1, 3, 8, 9 Розділу ІІІ Порядку рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.

Особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування.

Посадові (службові) особи Збройних Сил зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.

Відповідно до п. 13 розділу III Порядку службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць. Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.

Згідно із пунктом 2 Розділу ІV Порядку від 21.11.17 № 608 особи, які проводять службове розслідування, мають право, у тому числі: запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовців, стосовно яких проводиться службове розслідування, інших військовослужбовців, цивільних осіб (за їх згодою), які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення (далі - учасники службового розслідування); отримувати письмові пояснення (заповнені від руки або надруковані); з дозволу командира (начальника) військовослужбовця, який скоїв правопорушення, отримувати необхідні документи, які стосуються службового розслідування; отримувати інформацію, пов`язану із службовим розслідуванням, від юридичних і фізичних осіб з дотриманням вимог законодавства на підставі запиту посадової (службової) особи, яка призначила службове розслідування, чи інших уповноважених осіб відповідно до вимог законодавства України.

Згідно із пунктом 3 Розділу ІV Порядку від 21.11.17 № 608 військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Приписами пункту 1 розділу VІ Порядку № 608 визначено, що за результатами розгляду акту та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Згідно з вимогами пункту 2 розділу VІ Порядку № 608 дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акту про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.

З аналізу норм Дисциплінарного статуту вбачається, що вирішальним при накладенні дисциплінарної відповідальності за скоєний військовослужбовцем проступок є характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, ступінь вини, попередня поведінка порушника, а однією із обставин, які потрібно довести, є вина особи в невиконанні або неналежному виконанні покладених на нього обов`язків. Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини військовослужбовця, з`ясовуються відповідним командиром самостійно або під час службового розслідування, і повинні бути відображені у відповідному наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності або висновку службового розслідування.

Надаючи оцінку зазначеним в оскаржуваному наказі підставам для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом з досліджених медичних документів (виписки № 2032 від 07.02.2024 КНП "Обласна клінічна лікарня ім.О.Ф.Гербачевського", виписного епікризу № 616 КНП "Обласний медичний центр реабілітації" Житомирської обласної ради, виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого б/н ДУ "Центр кардіології та кардіохірургії МОЗ України", довідки Науково-практичного медичного центрі дитячої кардіології та кардіохірургії, виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 2166/317 від 18.04.2024 ДУ "Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної академії медичних наук України", виписки № 10099 із медичної карти стаціонарного хворого від 26.04.2024 КНП "Обласна клінічна лікарня ім.О.Ф.Гербачевського") позивач безперервно перебував на стаціонарному лікуванні у цих медичних закладах.

Таким чином, оскільки станом на день прийняття Наказу № 52 позивач не завершив лікування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість притягнення його до дисциплінарної відповідальності з підстав неприбуття після завершення лікування безпосередньо до підрозділу військової частини НОМЕР_1 за місцем проходження служби до захворювання та неприбуття безпосередньо до військової частини за місцем проходження служби до захворювання.

Щодо вибуття на стаціонарне лікування поза розташування військової частини без висновку лікаря військової частини та щодо невчасної доповіді своєму безпосередньому начальнику про планове стаціонарне лікування поза розташування військової, колегія суддів зазначає таке.

Як слідує з матеріалів справи, а також як зазначив відповідач в додаткових поясненнях, наданих на виконання ухвали суду, до 01.04.2024 у військової частини НОМЕР_1 були відсутні питання до ОСОБА_1 щодо проходження ним лікування в різних закладах охорони здоров`я, які не належать до сфери Міністерства оборони України, оскільки він вчасно повідомляв безпосереднього командира про своє лікування та надавав відповідні медичні довідки.

Однак, підставою для проведення службового розслідування став рапорт безпосереднього начальника позивача про неприбуття ОСОБА_1 після завершення лікування 02.04.2024. Позивач не повідомив безпосереднього командира про своє місцерозташування, на телефонні дзвінки не відповідав.

Підпунктом 6.1 глави 6 розділу II Положення №402 встановлено, що направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться: прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, штатних ВЛК, керівниками ТЦК та СП, начальниками (керівниками) закладів охорони здоров`я за місцем лікування, органів військового управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, органами прокуратури, судом у порядку та з метою, визначеними цим Положенням.

Прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби за рекомендацією лікаря, у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть обмежувати придатність або зумовлювати непридатність до військової служби.

За положеннями пункту 260 Статуту внутрішньої служби ЗСУ на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

Відповідно до роз`яснення Міністерства оборони України щодо надання медичної допомоги військовослужбовцям у закладах охорони здоров`я, які не належать до сфери Міністерства оборони України від 27.08.2019 року, у випадках, коли військовослужбовець потребує екстреної (невідкладної) медичної допомоги, він має право самостійно звернутися за медичною допомогою до найближчих закладів охорони здоров`я, в тому числі зателефонувавши до служби екстреної медичної допомоги за телефоном 103. При цьому військовослужбовець повинен повідомити медичним працівникам про те, що він перебуває на військовій службі у Збройних Силах України та доповісти безпосередньому командиру (начальнику).

Згідно статті 261 Статуту внутрішньої служби ЗСУ про прибуття військовослужбовців, яких направлено до військового закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування, начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний у той самий день повідомити командира військової частини, з якої вони прибули, а про військовослужбовців, які прибули з інфекційними захворюваннями, - також найближчий санітарно-епідеміологічний заклад охорони здоров`я. Військовослужбовці, які захворіли в період відпустки або відрядження, на стаціонарне лікування направляються начальниками відповідних органів управління Служби правопорядку в гарнізонах або керівниками територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Статтею 262 Статуту внутрішньої служби ЗСУ начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний за п`ять днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командира військової частини, з якої вони прибули. У день виписки із військового закладу охорони здоров`я військовослужбовцям видаються відповідні документи і вони самостійно (якщо не прибув супроводжуючий із військової частини) направляються до військової частини, з якої прибули. Після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту військової частини, де здають медичні документи; інші документи здаються сержантові із матеріального забезпечення (старшині) роти.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерств оборони України від 15.09.2022 №280, військовослужбовці з числа тих, що перебували на лікуванні або оздоровленні (змінний склад), після лікування (оздоровлення) направляються закладами охорони здоров`я безпосередньо до військових частин за місцем їхньої служби. Про виписаних військовослужбовців командири (керівники) закладів охорони здоров`я повідомляють командирів їхніх військових частин.

Як зазначає відповідач, позивач зобов`язаний був повернутись після завершення лікування до військової частини НОМЕР_1 02.04.2024, оскільки лікування завершив 01.04.2024.

Направлення для подальшого лікування позивача в стаціонарі матеріали справи не містять.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що в період з 02.04.2024 по 18.04.2024 позивач перебував на стаціонарному лікуванні в Державній установі "Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної академії медичних наук України", що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 2166/317 від 18.04.2024, відповідно до якої під час звернення до медичного закладу були зафіксовані зокрема наступні скарги: підвищення АТ до 220 мм рт. ст., головний біль, почервоніння обличчя, запаморочення, задишка в спокої та при навантаженні, приступи прискореного серцебиття, перебої в роботі серця та біль в ділянці серця стискаючого, колючого характеру.

У період з 19.04.2024 по 26.04.2024 ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП "Обласна клінічна лікарня ім.О.Ф.Гербачевського" Житомирської обласної ради, що підтверджується випискою № 10099 із медичної карти стаціонарного хворого від 26.04.2024.

Відповідно до частин 2, 3 пункту 1 статті 11 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

За відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) і спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Механізм надання лікувально-профілактичної допомоги, проведення санаторно-курортного лікування, військово-лікарської, лікарсько-льотної, судово-медичної, судово-психіатричної експертиз, патолого-анатомічних досліджень, забезпечення лікарськими і протезними засобами (далі - медична допомога) осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців, які проходять строкову військову службу та військову службу за контрактом, Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та інших військових формувань, Держспецтрансслужби, у тому числі курсантів і слухачів військово-навчальних закладів (далі - військовослужбовці) у військово-медичних закладах інших військових формувань та надання установами, закладами і підрозділами державної санітарно-епідеміологічної служби Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, СБУ, Головного управління Національної гвардії, інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування (далі - центральні органи виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування) послуг щодо забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя врегульований Порядком надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, затверджений постановою КМУ від 18.10.1999 № 1923.

Додатком до вказаної постанови затверджений Перелік видів захворювань і станів військовослужбовців, що потребують екстреної медичної допомоги, серед яких, зокрема хвороби системи кровообігу.

Разом з тим, статтею 12 Статуту внутрішньої служби ЗСУ передбачено, що про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Отже, позивач мав право самостійно звернутись до державних або комунальних закладів охорони здоров`я задля отримання екстренної медичної допомоги, однак зобов`язаний був повідомити працівників медичного закладу, що проходить військову службу та доповісти про звернення безпосередньому командиру (начальнику).

Разом з цим, відсутні докази того, що позивач дотримався вказаних вимог.

Враховуючи наведене, в даному випадку все ж має місце порушення позивачем службової дисципліни з підстав неповідомлення працівників медичного закладу, що проходить військову службу та неповідомлення про звернення безпосередньому командиру (начальнику).

Водночас судом встановлено суттєві процедурні порушення відповідачем при проведенні службового розслідування Порядку №608, позаяк під час проведення службового розслідування пояснення у позивача не відбирались, як і не складався акт про відмову позивача від надання пояснень. З матеріалів справи взагалі не вбачається, що позивач був повідомлений про проведення службового розслідування відносно нього, а відтак він був позбавлений усіх основоположних прав, передбачених пунктом 3 розділу ІV Порядку № 608.

Крім того, відсутні докази ознайомлення позивача з оскаржуваним наказом, а про наявність факту притягнення його до дисциплінарної відповідальності позивач дізнався лише у відповідь на адвокатський запит його представника щодо причин нарахування позивачу усіх належних йому складових грошового забезпечення.

Доводи відповідача щодо неможливості ознайомлення позивача з матеріалами розслідування колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано доказів вчинення ним всіх можливих дій задля виконання зазначеного обов`язку.

При цьому, дійсно, порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: "протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків" і, на противагу йому, принцип "формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення".

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 травня 2020 року у справі №825/2328/16, від 23 квітня 2020 року у справі №813/1790/18.

Враховуючи вищевикладене та з огляду на відсутність жодних доказів повідомлення позивача про проведення відносно нього службового розслідування, відібрання у нього пояснень, тощо, на думку колегії суддів, наявні порушення суб`єктом владних повноважень процедури прийняття оскаржуваного рішення, які б могли вплинути на кінцевий результат розгляду відповідачем спірного питання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Водночас, суд першої інстанції не надав належної оцінки усім обставинам справи, про які зазначено у цьому рішенні.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає за необхідне змінити судове рішення в частині його мотивів.

В аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні колегія суддів ураховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів уважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає за необхідне змінити судове рішення в частині його мотивів, змінивши його мотивувальну частину наведеними мотивами часткового задоволення адміністративного позову.

З цих підстав суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольняє частково.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року змінити змінити в частині його мотивів.

В іншій частині рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.