Справа № 380/14596/24
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2025-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 380/14596/24 пров. № А/857/27127/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року у справі № 380/14596/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Гуликом А.Г. в м. Львові року за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження, справа в суді апеляційної інстанції сформована у змішаній (паперовій та електронній) формі), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі також відповідач-1, ВЧ НОМЕР_1 ), військової частини НОМЕР_2 (далі також відповідач-2, ВЧ НОМЕР_2 ), у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ВЧ НОМЕР_1 від 25 червня 2024 року № 117/17449, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні рапорту на звільнення з військової служби;

- зобов`язати відповідача-1 видати наказ по особовому складу про звільнення позивача з військової служби у запас на підставі абзацу п`ятого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції чинній на момент подачі рапорту 09 травня 2024 року) у зв`язку із наявністю батька інваліда II групи.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо повернення подання та додаткових матеріалів на майора ОСОБА_1 без реалізації, оформлені листом від 25.06.2024 № 3117/17449.

Зобов`язано відповідача-1 звільнити позивача з військової служби у запас на підставі абзацу п`ятого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу» у редакції, чинній на момент подачі рапорту ОСОБА_1 , 09 травня 2024 року, у зв`язку із наявністю батька інваліда II групи.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач-1, який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що рапорт позивача був належним чином та у визначені строки. Відмовляючи у звільненні позивача з військової служби, відповідач виходив з чинної на момент прийняття відповідного рішення редакції Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі також Закон № 2232-ХІІ). Підстави для застосування попередньої редакції даного Закону при вирішенні рапорту позивача про звільнення з військової служби у відповідача не було.

Позивач та відповідач-2 правом на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_2 за призовом під час мобілізації.

09 травня 2024 року позивач подав рапорт «по команді» на ім`я командира 1 десантно-штурмового батальйону ВЧ НОМЕР_2 на звільнення з військової служби на підставі абзацу п`ятого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції чинній на момент подання рапорту на звільнення) у зв`язку із наявністю батька інваліда ІІ групи. До рапорту були подані необхідні підтверджуючі документи.

В подальшому, у відповідності до вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, 09 травня 2024 року командиром 1 1 десантно-штурмового батальйону ВЧ НОМЕР_2 капітаном ОСОБА_2 було подано рапорт на ім`я командира ВЧ НОМЕР_2 , відповідно до якого подавалось клопотання по суті рапорту.

Окрім того, з майором ОСОБА_1 проведено бесіду щодо його залишення в лавах ЗСУ 10 травня 2024 року.

В свою чергу, командир ВЧ НОМЕР_2 після проведення бесіди 10 травня 2024 року, наклав резолюцію «в наказ», чим надав команду для звільнення.

В подальшому, рапорт майора ОСОБА_1 про звільнення з лав ЗСУ був зареєстрований ВЧ НОМЕР_2 за вх. № 1358 від 11 травня 2024 року.

Після цього рапорт майора ОСОБА_1 з усіма необхідними документами був скерований до командування ДШВ - ВЧ НОМЕР_1 для прийняття рішення по суті рапорту.

25 червня 2024 року до командира ВЧ НОМЕР_2 надійшов лист № 117/17449 за підписом начальника управління персоналом штабу ВЧ НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 , у відповідності до якого подання та матеріали щодо звільнення з військової служби майору ОСОБА_1 повернуті без реалізації з причини «відсутності підстав щодо звільнення з військової служби за підпунктом «г» через сімейні обставини або інших поважних причин, перелік яких визначається частиною 12 статті 26 (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Вважаючи рішення ВЧ НОМЕР_1 про відмову у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби за сімейними обставинами ОСОБА_1 , оформлене листом від 25.06.2024 № 117/17449 протиправним, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент подання позивачем рапорту про звільнення діяла редакція Закону № 2262-ХІІ, яка давала право позивачу на таке звільнення. Втім, відповідач-1 протиправно не застосував саме таку редакцію Закону № 2262-ХІІ.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як слідує з матеріалів справи, рапорт позивача від 09.05.2024 року був зареєстрований у стройовій частині ВЧ НОМЕР_2 за вх. № 1358 від 11.05.2024 та в подальшому був направлений на розгляд до командира ВЧ НОМЕР_1 .

Враховуючи, що позивач є військовослужбовцем офіцерського складу (майор), то відповідною уповноваженою особою на прийняття рішення стосовно його звільнення з військової служби є ІНФОРМАЦІЯ_1 (командир військової частини НОМЕР_1 ), оскільки відповідно до абзацу другого пункту 12 Положення про проходження військової служби громадянами України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі також Положення) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно зі змістом підпункту 2 пункту 225 Положення звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них; у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них; у військових званнях до полковника (капітана 1 рангу) включно за всіма підставами - командувачами видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командиром військової частини НОМЕР_3 , начальником Генерального штабу Збройних Сил України, керівником служби персоналу Міністерства оборони України, на чальником Національного університету оборони України імені Івана Черняховського.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (далі Інструкція).

Відповідно до пункту 12.1 розділу XII Інструкції звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Додатком 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (пункт 12.11 розділу XII) визначено Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зокрема передбачено, що при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 р. № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Відтак, пункт 225 Положення визначаються права посадових осіб щодо звільнення військовослужбовців з військової служби в залежності від їх звань відносно підстав звільнення таких.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта про те, що подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Матеріалами справи підтверджується, що рапорт позивача за вх. №1358 від 11.05.2024 з доданими до нього документами на підтвердження існування відносно заявника підстав для звільнення, було направлено на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 (ВЧ НОМЕР_1 ) для подальшого розгляду та прийняття відповідного рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (командиром ВЧ НОМЕР_1 ), як відповідною уповноваженою посадовою особою на прийняття за ним відповідних управлінських рішень в розумінні, зокрема пункту 225 Положення. Вказані документи були направлені командуванням ВЧ НОМЕР_2 супровідним листом за вих. № 677 від 17.06.2024 року, та після їх надходження до ІНФОРМАЦІЯ_1 були розглянуті посадовими особами військової частини в найкоротші терміни (не пізніше 30-денного терміну з дня їх надходження) та повернуті листом-відповіддю за вих. № 117/17449 від 25.06.2024 року.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що рапорт позивача про звільнення було подано до стройової частини ВЧ НОМЕР_2 для реєстрації, та в подальшому, на виконання та в порядку вимог чинного законодавства України направлено ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто відповідній посадовій особі, яка уповноважена приймати управлінські рішення за наслідком розгляду такого рапорту.

Натомість судом першої інстанції не взято до уваги та не надано оцінки тому факту, що документи позивача з проханням про його звільнення (рапорт за реєстраційним № 1358 від 11.05.2024) були направлені командуванням ВЧ НОМЕР_2 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 (ВЧ НОМЕР_1 ) після набрання законної сили Закону України від 11 квітня 2024 року № 3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» (далі Закон № 3633-ІХ), яким було змінено перелік підстав для звільнення з військової служби.

При цьому, відповідач-1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ВЧ НОМЕР_1 ), як єдиний суб`єкт владних повноважень, уповноважений на прийняття відповідних рішень за наслідком розгляду рапорту позивача про звільнення, не мав ніякої можливості розглянути зазначений рапорт раніше, та відповідно раніше прийняти за наслідком такого розгляду будь-які управлінські чи організаційні рішення.

Також матеріалами справи встановлено, що з майором ОСОБА_1 було проведено бесіду щодо його залишення в лавах ЗСУ ще 10 травня 2024 року, тобто до набрання чинності змін в Закон № 2262-ХІІ, та в свою чергу, командир ВЧ НОМЕР_2 після проведення бесіди 10 травня 2024 року, наклав резолюцію «в наказ», чим надав команду для звільнення, в подальшому, рапорт майора ОСОБА_1 про звільнення з лав ЗСУ був зареєстрований ВЧ НОМЕР_2 за вх. № 1358 від 11 травня 2024 року.

Водночас, як вірно зазначив апелянт, вказані дії відбулися, до того, як документи позивача з проханням про його звільнення (рапорт за реєстраційним № 1358 від 11.05.2024) були направлені командуванням військової частини НОМЕР_2 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 (ВЧ НОМЕР_1 ) супровідним листом за вих. № 677 від 17.06.2024 року, та до набрання законної сили Законуом № 3633-ІХ.

В той же час, колегія суддів погоджується з апелянтом, що оскільки направлення вказаних документів до ІНФОРМАЦІЯ_1 відбулося на підставі прийнятого рішення командиром ВЧ НОМЕР_2 , після набрання законної сили Законом № 3633-1Х, у зв`язку із чим відповідач-1 правомірно розглянув зазначений рапорт після набрання законної сили і з врахуванням положень Законом № 3633-1Х, яким було змінено перелік підстав для звільнення з військової служби.

Та обставина, що на момент подання Позивачем рапорту, тобто на 09.05.2024, діяла попередня редакція статті 26 Закону № 2232-XII не змінює вказаного правового регулювання, позаяк суб`єкт владних повноважень зобов`язаний використовувати чинний нормативно-правовий акт, який діє саме під час його правозастосування.

Колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що у рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України, надавши роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами, зокрема, зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori «наступний закон скасовує попередній». Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення. Важливим є те, що Конституційний Суд України використав поняття «прийняття акта», а не набрання чинності, оскільки бувають випадки суттєвого розходження в часі цих двох юридичних фактів стосовно однопредметних актів.

Щодо застосування судом першої інстанції висновку, сформульованого Верховним Судом у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 820/5348/17 за позовом фізичної особи до Держгеокадастру України про оскарження відмови останнього затверджувати розроблений проект землеустрою, слід зазначити, що предмет розгляду у цій справі не є аналогічним до того, який розглядається у даному випадку. Зокрема, процедура розроблення та затвердження проекту землеустрою є правовідносинами відмінними за своєю суттю та природою тим, що мають місце при поданні, розгляді та прийняття рішення за фактом такого розгляду документів військовослужбовця Збройних Сил України щодо його звільнення з військової служби в порядку та у спосіб, передбачені законодавством України.

Отже, враховуючи ту обставину, що рапорт Позивача за вх. № 1358 від 11.05.2024 з доданими до нього документами на підтвердження існування відносно заявника підстав для звільнення було направлено за рішенням командування ВЧ НОМЕР_2 супровідним листом за вих. № 677 від 17.06.2024 року на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 (ВЧ НОМЕР_1 ) для подальшого розгляду та прийняття відповідного рішення відповідною уповноваженою посадовою особою в розумінні, зокрема пункту 225 Положення, а на час розгляду у ВЧ НОМЕР_1 рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби вже діяла нова редакція статті 26 Закону № 2232-XII, саме яка і підлягала застосуванню, відповідач-1 підставно застосував саме цю (нову) правову норму.

Так, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції, чинній до 18.05.2024 року, тобто на момент до подання майором ОСОБА_1 рапорту про звільнення командуванню ВЧ НОМЕР_2 ) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час воєнного стану, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема: у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

З конструкції цієї норми слідувало, що законодавець поєднав сполучниками «та» і «або» дві підстави звільнення військовослужбовців за сімейними обставинами або через інші поважні причини, тобто: у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю (1 умова); одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи (2 умова). Синтаксичний розбір вказаного речення дає підстави вважати, що військовослужбовці які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема під час воєнного стану, за таких умов: у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи (тобто, 1 або 2 умови); у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Разом із тим, на відміну від попередньої редакції Закону № 2232-XII, яка підставою для звільнення визначала саму лише наявність батьків із числа осіб з інвалідністю I чи II групи, нова редакція в цьому контексті дозволяє звільнення з військової служби лише при необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Детально аналізуючи вказану норму (підставу для звільнення), слід зауважити, що за приписами підпункту 1 пункту 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317 (далі Положення № 1317), міські, міжрайонні, районні комісії визначають: ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків; потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв; потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування; ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування; причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого; медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.

Питання про те, який саме орган видає медичний документ щодо необхідності здійснення постійного догляду дослідив Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 120/1909/23, вказавши таке: « 63. Аналізуючи повноваження медико-соціальної експертної комісії, передбачені Положенням № 1317, є підстави для висновку, що така визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності. 64. Щодо осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійного стороннього догляду, то суд приходить до переконання, що такі повноваження можуть бути віднесені до лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, які також мають право приймати висновки, зокрема, про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-2/о) з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг.».

Матеріалів справи підтверджено, що позивач не долучав до рапорту довідку МСЕК чи ЛКК про потребу його батька, особи з інвалідністю II групи, у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, документів, які б підтверджували, що у його батька відсутні інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення, які можуть здійснювати за ним постійний догляд.

Відтак, з огляду на те, що подані позивачем разом з рапортом про звільнення документи не були достатніми для звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації у військовий час за відповідними вимогами статті 26 Закону № 2232-XII в редакції, чинній на час розгляду рапорту ОСОБА_1 у ВЧ НОМЕР_1 , такі документи було залишено без реалізації та повернуто листом-відповіддю за вих. № 117/17449 від 25.06.2024 року.

Таким чином, апеляційний суд переконаний, що на у суду першої інстанції були відсутні підстави для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації у військовий час в розрізі встановлених у справі обставин.

Також апеляційний суд погоджується з доводами апелянта про відсутність підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача-1.

Так, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ВЧ НОМЕР_1 не приймав рішення щодо відмови у задоволенні рапорту позивача, а безпідставно повернув такий без реалізації.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 та від 22.01.2020 у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.08.2022 у справі № 640/22426/20, суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Апеляційний суд не встановив протиправної бездіяльності відповідачів щодо звільнення позивача з військової служби, а тому відсутні підстави для зобов`язання відповідача-1 звільнити позивача з військової служби.

Повернення подання та додаткових матеріалів на позивача без реалізації, оформлені листом від 25.06.2024 № 3117/17449, є формою прийняття відповідного рішення про відмову у звільненні Позивача з військової служби за відсутності в поданих ним документах таких, які підтверджують існування щодо останнього обставин, які є підставами для звільнення, тобто за відсутності підстав для звільнення, що й зазначено в самому листі від 25.06.2024 № 3117/17449.

Враховуючи вище викладені обґрунтування, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У розрізі вищевикладеного, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до безпідставного задоволення позовних вимог у спосіб, що заявлений позивачем, а тому апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову з вищевикладених мотивів.

Керуючись статтями 139, 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року у справі № 380/14596/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар