Справа № 400/3356/22
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/3356/22

Головуючий І інстанції: Біоносенко В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одеса апеляційну скаргу Комунального підприємства «Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації» на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 28.09.2023р.) у справі за адміністративним позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Комунального підприємства «Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації» про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

05.07.2022р. Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю звернулося до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до КП «Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в загальній сумі 47 637,52 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач подав звіт за формою №10-ПОІ за 2021р., відповідно до якого, на Підприємстві було працевлаштовані 10 осіб, з яких 0 осіб з інвалідністю, тоді як повинно бути працевлаштована 1 особа з інвалідністю. Тобто, як зазначив позивач, КП «Первомайське МБТІ» не працевлаштувало 1 особу з інвалідністю та не сплатило самостійно адміністративно-господарські санкції. Загальна ж сума заборгованості за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2021р. складає - 47637,52 грн., з яких адміністративно-господарські санкції - 44975 грн. та пеня за порушення термінів сплати - 2662,52 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023 року (ухвалене в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю - задоволено. Стягнуто з КП «Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації» на користь Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю заборгованість зі сплати адміністративно-господарських санкцій і пені у сумі 47637,52 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, КП «Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації» 17.06.2024р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28.09.2023р. та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити в повному обсязі.

Зокрема, відповідач проти виявленого органом Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю факту не заперечує, втім вважає, що він у 2021р. виконував обов`язки, покладені на нього ч.3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», що виключає будь-які підстави для застосування адміністративно-господарських санкцій.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2024р. дана апеляційна скарга - залишена без руху.

15.07.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою КП «Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації» та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

01.10.2024р. до суду апеляційної інстанцій надійшов відзив, в якому позивач категорично заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Відповідач - КП «Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації» перебуває на обліку в Миколаївському обласному відділенні Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю.

Відповідачем подано до позивача звіт за 2021р. форми №10-ПОІ, в якому останній зазначив, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (рядок 1) у 202р. - 10 осіб, з них середньооблікова кількість працівників, яким встановлена інвалідність - 0 осіб, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати - 1 особа, фонд оплати праці штатних працівників у 2021р. - 899,50 грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника - 89950 грн.

Таким чином, за розрахунком Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, виходячи з середньооблікової кількості штатних працівників, відповідач мав працевлаштувати 1 особу з інвалідністю.

За невиконання вказаного нормативу позивач нарахував - 47637,52 грн, з яких адміністративно-господарські санкції - 44975 грн. та пеня - 2662,52 грн., що, власне, і стало підставою звернення до суду.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи даний позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів та, як наслідок, наявності підстав для їх задоволення в повному обсязі.

Проте, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні у них докази, не погоджується із наведеними висновками суду попередньої інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991р. №875-XII, з метою реалізації творчих та виробничих здібностей осіб з інвалідністю, а також з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю (ч.3 ст.17 Закону №875-ХІІ).

За ч.1 ст.19 Закону №875-XII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4% середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Як передбачено ч.5 ст.19 Закону №875-ХІІ (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з ч.1 цієї статті, вважається працевлаштування підприємством осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

При цьому, слід зазначити, що основним місцем роботи є місце роботи, де особа працює на підставі укладеного трудового договору із оформленням трудової книжки та занесенням до неї запису про працевлаштування.

У відповідності до ч.1 ст.20 Закону №875-ХІІ підприємства, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст.19 Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю та не зайняте особою з інвалідністю.

Для підприємств, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю та не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються такими підприємствами самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого ч.1 ст.19 цього Закону. При цьому, до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені ст.250 ГК України (ч.4 ст.20 Закону №875-ХІІ).

За правилами ч.ч.2,3 ст.19 вказаного Закону, підприємства самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого ч.1 цієї статті, та забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Вказані підприємства самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог ст.18 цього Закону.

Відповідно ст.18 Закону №875-ХІІ, забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де й настала інвалідність, із урахуванням побажань особи з інвалідністю, наявних у неї професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації, а також забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, які передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Одночасно, згідно зі ст.5 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012р. №5067-VI, держава гарантує у сфері зайнятості додаткове сприяння у працевлаштуванні окремих категорій громадян.

За змістом ст.4 Закону №875-ХІІ, органи державної влади та органи місцевого самоврядування сприяють забезпеченню прав осіб з інвалідністю щодо включення до суспільного життя нарівні з іншими громадянами.

До категорій громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, належать особи з інвалідністю, які не досягли пенсійного віку, встановленого у ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (п.6 ч.1 ст.14 Закону №5067-VI).

Як передбачено ст.18-1 Закону №875-ХІІ, особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованою у державній службі зайнятості як безробітна. Рішення про визнання особи з інвалідністю безробітною та взяття її на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання особи з інвалідністю на підставі поданих нею рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Відповідно до п.5 «Положення про Фонд соціального захисту інвалідів» (затв. наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011р. №129, в редакції на час виникнення спірних правовідносин), основними завданнями Фонду соціального захисту інвалідів є: фінансове забезпечення заходів щодо соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні; забезпечення в межах своїх повноважень реалізації заходів щодо зайнятості та працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема створення робочих місць.

При цьому, суб`єкти господарювання зобов`язані надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів.

За правилами ч.2 ст.50 Закону №5067-VI, роботодавці беруть участь у здійсненні заходів щодо забезпечення зайнятості населення шляхом, зокрема: створення умов для реалізації громадянами права на працю, а також додержання вимог законодавства про працю, зайнятість населення та загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття.

Пунктом 4 ч.3 ст.50 цього Закону, роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

З огляду на вищенаведене, обов`язок по працевлаштуванню осіб з інвалідністю відповідно до встановленого Законом №875-ХІІ нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

Так, у даному випадку, на роботодавця покладається обов`язок виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, інформувати про попит на робочу силу (вакансії) органи працевлаштування осіб з інвалідністю. У свою чергу органи працевлаштування, взаємодіючи між собою та з роботодавцем, забезпечують надання інформаційно-консультаційних послуг щодо працевлаштування осіб з інвалідністю та здійснюють таке працевлаштування.

Отже, працевлаштування осіб з інвалідністю не є виключним зобов`язанням роботодавця, яке створює робочі місця для осіб з інвалідністю.

За наведеного вище правового регулювання, обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця, натомість вимагає від нього одночасного вжиття заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю, визначених у ст.18 Закону №875-ХІІ.

Судом 1-ї інстанції встановлено, що доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, є звіт форми №3-ПН. Водночас, у спірному випадку, відповідачем не було надано доказів створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, не подано до центру зайнятості звіти форми №3-ПН з вакансіями для осіб з інвалідністю, які і не надано доказів сплати адміністративно-господарських санкцій та пені.

Однак, виходячи з встановлених у справі обставин, суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції, оскільки наявні у справі докази свідчать, що згідно з наказом від 31.12.2014р. №62 КП «Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації» створено робоче місце (штатну посаду) для працевлаштування особи з інвалідністю, а саме - робоче місце техніка з технічної інвентаризації.

Впродовж 2021р. відповідач подавав до Центу зайнятості звіти форми №3-ПН з інформацією про попит на робочу силу (вакансії) для працевлаштування інвалідів, а саме: за січень 2021р., за лютий 2021р., за березень 2021р., за квітень 2021р., травень 2021р., червень 2021р., липень 2021р., серпень 2021р., вересень 2021р., жовтень 2021р., листопад 2021р. та грудень 2021р.

Більше того, судова колегія звертає увагу, що періодичність подачі звітності за формою №3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець подав звітність форми №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок щодо звітування своєчасно та в повному обсязі. Це означає, що в такому випадку, учасник господарських відносин вжив один із залежних від нього, передбачений законодавством, захід для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто дію для недопущення господарського правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 26.06.2018р. у справі №806/1368/17.

Так, інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів, з огляду на положення «Порядку подання підприємствами, установами організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для їх працевлаштування» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007р. №70), роботодавці подають до центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем вчинено усі залежні від нього заходи для виконання нормативу з працевлаштування осіб з інвалідністю.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази безпідставної відмови відповідачем у прийнятті осіб з інвалідністю на роботу протягом 2021р.

До того ж, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу й на те, що сам по собі факт відсутності працевлаштованих осіб з інвалідністю відповідно до нормативу ще не є безспірною підставою для відповідальності, оскільки у разі відсутності на обліку таких осіб, які мешкають на території, де здійснює підприємницьку діяльність відповідач, і бажають працювати, не вбачається за можливе виконання законодавчо встановленого нормативу.

Судова колегія також враховує і висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 13.05.2021р. у справі №260/554/19, а саме те, що підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно вжило необхідних заходів по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало особу з інвалідністю з причин незалежних від нього: відсутність осіб з інвалідністю, їх відмова від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю.

Окремо, варто зазначити, що встановлені ст.20 Закону №875-ХІІ адміністративно-господарські санкції за незайняте робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю, не є податком, збором (обов`язковим платежем), обов`язкова сплата яких передбачена Конституцією України та ПК України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання (ст.217 ГК України).

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.217 ГК України, у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Крім зазначених у ч.2 цієї статті господарських санкцій, до суб`єктів господарювання за порушення ними правил здійснення господарської діяльності застосовуються адміністративно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно-господарські санкції - уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Як передбачено ст.218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Водночас, учасник господарських відносин відповідає за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним було вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що передбачена у ст.20 Закону №875-ХІІ відповідальність за своєю суттю є господарсько-правовою відповідальністю, підставою для застосування якої є вчинене роботодавцем правопорушення у сфері господарювання. При цьому, за загальним нормам права елементами правопорушення, зокрема, є вина особи та наявність причинно-наслідкового зв`язку між діянням і спричиненою таким діянням шкодою.

Отже, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо наявності підстав для стягнення з Комунального підприємства адміністративно-господарські санкції та пеню в сумі - 47637,52 грн. у спірний період, не ґрунтується на дійсних обставинах даної справи та, відповідно, правильному правозастосуванні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги у повній мірі знайшли своє підтвердження.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення має засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом 1-ї інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації» - задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023 року - скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю - відмовити в повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 20.02.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко