Справа № 320/42666/23
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2025-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача: Беспалова О. О., суддів: Грибан І. О., Ключковича В. Ю., розглянувши у порядку письмового провадження, у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної аудиторської служби України про визнання протиправним та скасування,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної аудиторської служби України, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної аудиторської служби України від 11.10.2023 р. № 619-О «Про застосування дисциплінарного стягнення», яким оголошено догану ОСОБА_1 , головному спеціалісту юрисконсульту відділу договірної та аналітичної роботи Юридичного департаменту Державної аудиторської служби України.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матерів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, наказом Державної фінансової інспекції України від 07.09.2015 № 569-О ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста-юрисконсульта відділу забезпечення застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства та адміністративного провадження Юридичного департаменту в порядку переведення з Національної експертної комісії України з питань захисту суспільної моралі.

Станом на день звернення до суду з цим позовом позивач займала посаду головного спеціаліста-юрисконсульта відділу договірної та аналітичної роботи Юридичного департаменту Держаудитслужби.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

З матеріалів справи судом встановлено, що після початку бойових дій на території України ОСОБА_1 виїхала за межі України до Німеччини.

У період з 25.04.2022 по 04.08.2023 позивачу надано 460 календарних днів відпусток, у тому числі: з 25 квітня по 26 травня 2022 року та з 24 червня по 03 липня 2023 року - надано додаткові оплачувані відпустки як одинокій матері за 2019, 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, які надаються відповідно до частини першої статті 19 Закону України "Про відпустки"; з 01 серпня по 29 жовтня 2022 року - відпустка без збереження заробітної плати тривалістю 90 календарних днів, яка надається в обов`язковому порядку відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (далі - Закон № 2136) як такій, що виїхала за межі території України; з 22 березня по 20 травня 2023 року - відпустка без збереження заробітної плати як особі з інвалідністю II групи тривалістю 60 календарних днів, яка надається щорічно відповідно до пункту 7 частини першої статті 25 Закону України "Про відпустки".

17.07.2023 позивач звернулась до відповідача із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати.

Листом Державної аудиторської служби України від 19.07.2023 № 000900-16/8160-2023 ОСОБА_1 повідомлено, що у зв`язку з необхідністю виконання значної кількості завдань, покладених на Юридичний департамент Держаудитслужби, надання їй відпустки без збереження заробітної плати згідно з поданою заявою після 05 серпня 2023 року не погоджені Головою Державної аудиторської служби України. При цьому, зазначив, що позивача чекають 07.08.2023 на робочому місці.

Листом від 06.08.2023 позивач повідомила відповідача, що 07.08.2023 не зможе приступити до виконання своїх посадових обов`язків на робочому місці через продовження лікування в Німеччині, де вона перебуває внаслідок введення бойових дій в Україні. Наголосила, що має твердий намір повернутися в Україну після завершення бойових дій, та просила розглянути будь-які варіанти продовження трудових відносин, які дають можливість приступити до виконання своїх посадових обов`язків після завершення воєнного стану в Україні й підтвердила свою згоду на відпустку без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану в Україні з 07.08.2023 по 15.11.2023.

Листом Держаудитслужби України від 09.08.2023 № 000900-16/8969-2023 позивачу знову повідомлено, що їй відмовлено у наданні відпустки без збереження заробітної плати, а також проінформовано, що відповідно до чинного законодавства України відсутність державного службовця на службі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин вважається прогулом, що є дисциплінарним проступком, за допущення якого державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності. Крім того, у листі зазначено, що в Держаудитслужбі немає будь-яких офіційних медичних документів, викладених українською мовою або перекладених на українську мову із засвідченням правильності перекладу документів в установленому порядку, які підтверджують факт тимчасової втрати працездатності позивачем.

Відсутність позивача на робочому місці 07 та 08 серпня 2023 року у приміщенні Держаудитслужби за адресою: м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, буд. 4, зафіксована відповідними актами та відображена в табелі обліку робочого часу.

Позивачу запропоновано надати пояснення та підтверджуючі документи у термін до 14 серпня 2023 року щодо причин її відсутності на робочому місці.

Наказом Держаудитслужби від 24.08.2023 № 506-О на підставі доповідної записки директора Юридичного департаменту від 21.08.2023 № ДЗ-002500-189- 2023 порушено дисциплінарне провадження щодо ОСОБА_1 та утворено дисциплінарну комісію.

Листом голови дисциплінарної комісії Держаудитслужби України від 31.08.2023 № 000900-16/9880-2023 "Щодо надання пояснень" позивачу запропоновано в термін до 07 вересня 2023 року надати особисте письмове пояснення з приводу відсутності на робочому місці з 07 серпня 2023 року, що стало підставою для порушення дисциплінарного провадження.

Листом від 07.09.2023 позивачем надано "Пояснення щодо поважності причин відсутності на роботі в рамках дисциплінарної справи", в яких зазначено, що остання через військову агресію російської федерації на території України знаходиться в Німеччині та перебуває під постійним медичним наглядом у зв`язку із новоутворенням у головному мозку.

За результатами засідання, 18.09.2023, дисциплінарна комісія вирішила призначити засідання комісії для розгляду дисциплінарної справи під час здійснення дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_1 на 28.09.2023 об 11:00 в режимі відеоконференції.

Держаудитслужба на виконання пунктів 31, 32 Порядку та статті 9 № Закону № 889 листом від 18.09.2023 № 000900-16/10666-2023 запросила ОСОБА_1 на засідання комісії, що мало відбутись 28.09.2023 об 11:00, для розгляду дисциплінарної справи для надання пояснення щодо її відсутності на робочому місці з 07.08.2023, надано посилання для доступу до вебкабінету відеоконференції у ZOOM, зазначено ідентифікатор конференції, код доступу та роз`яснено права державного службовця, передбачені пунктом 31 Порядку. Також у листі від 18.09.2023 наявна інформація про виконавця: ім`я, прізвище та телефон.

Лист від 18.09.2023 № 000900-16/10666-2023 надіслано на адреси корпоративної та особистої електронної пошти ОСОБА_1 з додержанням строків, передбачених пунктом 32 Порядку та частиною четвертого статті 9№ Закону України "Про державну службу", що підтверджується протоколом фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку від 18.09.2023 № 31 та прінт-скріном екрана монітора з інформацією про відправку.

Засідання дисциплінарної комісії, 28.09.2023, зафіксовано протоколом № 21.

З пояснень вбачається, що до засідання дисциплінарної комісії в режимі відеоконференції ОСОБА_1 28.09.2023 в період часу з 10:55 по 11:20 не підключилась, а тому дисциплінарною комісією вирішено скласти акт про відмову від надання пояснень ОСОБА_1 та розглянути дисциплінарну справу з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку у вигляді прогулу державного службовця (у тому числі відсутності на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як результат засідання дисциплінарної комісії після встановлення обставин, на підставі яких порушено дисциплінарне провадження, наявність у діях ОСОБА_1 ознак дисциплінарного провадження, обставин, за яких він був вчинений, обставин, що пом`якшують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності ОСОБА_1 , наявність заохочень, стягнень та її ставлення до державної служби дисциплінарна комісія одноголосно вирішила, що в діях ОСОБА_1 наявний дисциплінарний проступок, передбачений пунктом 12 частини другої статті 65 Закону України "Про державну службу", а саме: прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, а, отже, ОСОБА_1 підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани відповідно до частини четвертої статті 66 Закону України "Про державну службу".

09.10.2023 позивачем подано до відповідача заяву про призупинення трудових відносин, в якій ОСОБА_1 просила призупинити трудовий договір на підставі статті 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", а також надала додаткові пояснення щодо відсутності на роботі з поважних причин.

Листом Держаудитслужби України від 11.10.2023 № 000900-16/11693-2023 "Щодо розгляду звернення та застосування дисциплінарного стягнення" позивача повідомлено, що згідно з нормами статті 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки.

Відповідно до наданого Міністерством економіки України роз`яснення від 28 липня 2023 року № 4706-05/38573-03 "Про надання роз`яснення" (вх. № 14-21019-2023 від 28 липня 2023 року) головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. Тобто, ці дві умови мають виконуватися одночасно. Під абсолютною неможливістю надання роботодавцем та виконання працівником роботи в контексті призупинення дії трудового договору слід розуміти випадки неможливості забезпечувати працівникові умови праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи зазначеним працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва або майно роботодавця знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим. Призупинення дії трудового договору може бути застосовано у випадку неможливості роботодавця і працівника виконувати взаємні зобов`язання, передбачені умовами цього трудового договору, одночасно. Таким чином, якщо працівник може виконувати свою роботу, у роботодавця відсутні правові підстави для призупинення дії трудового договору з таким працівником. Так само, якщо роботодавець може надавати працівнику роботу, у такого працівника відсутні підстави для призупинення дії трудового договору з цим роботодавцем.

У листі наголошено, що Держаудитслужба працює в штатному режимі. Наразі місто Київ не перебуває у зоні активних чи можливих бойових дій відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 грудня 2022 року № 1364 "Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією", Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004.

Зазначено, що позивачу не погоджено призупинення трудового договору з 10 жовтня 2023 року на період дії воєнного стану в Україні відповідно до поданої нею заяви від 09 жовтня 2023 року.

У подальшому, наказом Державної аудиторської служби України від 11.10.2023 № 619-О "Про застосування дисциплінарного стягнення" оголошено догану ОСОБА_1 , головному спеціалісту юрисконсульту відділу договірної та аналітичної роботи Юридичного департаменту Державної аудиторської служби України.

Підстава: подання дисциплінарної комісії від 28.09.2023, пояснення ОСОБА_1 від 09.10.2023 вх №15-28684 - 2023 та №15-28685 - 2023.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем цього рішення, позивач звернулась з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає про таке.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про державну службу" (далі - Закон №889, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) є спеціальним нормативно-правовим актом, що визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно з приписами статті 8 Закону № 889 державний службовець зобов`язаний: 1) дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; 3) поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина; 4) з повагою ставитися до державних символів України; 5) обов`язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов`язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації; 6) забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; 7) сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки; 8) виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України; 9) додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції; 10) запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби; 11) постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності; 12) зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв`язку з виконанням посадових обов`язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню; 13) надавати публічну інформацію в межах, визначених законом.

Державні службовці виконують також інші обов`язки, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах.

В силу положень частини першої статті 64 Закону № 889 за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 65 Закону № 889 підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Пунктом 12 частини другої статті 65 Закону № 889 передбачено, що дисциплінарними проступками є: прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 66 Закону № 889 до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення: догана.

За приписами частини третьої статті 66 Закону № 889 у разі допущення державним службовцем дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 4, 5, 12 та 15 частини другої статті 65 цього Закону, суб`єктом призначення або керівником державної служби такому державному службовцю може бути оголошено догану.

Частиною першою статті 67 Закону № 889 визначено, що дисциплінарне стягнення має відповідати характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку та ступеню вини державного службовця. Під час визначення виду дисциплінарного стягнення необхідно враховувати характер дисциплінарного проступку, обставини, за яких він був вчинений, настання тяжких наслідків, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, попередню поведінку державного службовця та його ставлення до виконання посадових обов`язків.

За змістом частин першої, другої статті 68 Закону № 889 дисциплінарне провадження порушується шляхом видання відповідного наказу (розпорядження): суб`єктом призначення - стосовно інших державних службовців. Дисциплінарні стягнення накладаються (застосовуються): на державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В": інші види дисциплінарних стягнень - суб`єктом призначення за поданням дисциплінарної комісії.

Згідно з частинами першою, десятою, одинадцятою статті 69 Закону № 889 для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ (далі - дисциплінарна комісія). Результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиція Комісії або подання дисциплінарної комісії, які мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення. Суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів зобов`язаний прийняти рішення на підставі пропозиції Комісії або подання дисциплінарної комісії або надати вмотивовану відмову протягом цього строку.

За приписами частини першої статті 71 Закону № 889 Порядок здійснення дисциплінарного провадження затверджується Кабінетом Міністрів України. Порядок здійснення дисциплінарного провадження визначає, зокрема: 1) повноваження та порядок роботи дисциплінарної комісії; 2) порядок формування дисциплінарної комісії; 3) порядок здійснення дисциплінарного провадження у разі неможливості утворення або функціонування дисциплінарної комісії у державному органі.

Частинами першою, другою статті 74 Закону № 889 передбачено, що дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню тяжкості вчиненого проступку та вини державного службовця. Під час визначення виду стягнення необхідно враховувати характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до служби. Дисциплінарне стягнення може бути накладено тільки у разі встановлення факту вчинення дисциплінарного проступку та вини державного службовця. Вчинення державним службовцем діянь у стані крайньої потреби або необхідної оборони виключають можливість застосування дисциплінарного стягнення.

Відповідно до частин першої - третьої, п`ятої статті 77 Закону № 889 рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження приймає суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів з дня отримання пропозицій Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі. Рішення оформляється відповідним актом суб`єкта призначення. У рішенні, яке оформляється наказом (розпорядженням), зазначаються найменування державного органу, дата його прийняття, відомості про державного службовця, стислий виклад обставин справи, вид дисциплінарного проступку і його юридична кваліфікація, вид застосованого дисциплінарного стягнення. Якщо під час розгляду дисциплінарної справи у діях державного службовця не виявлено дисциплінарного проступку, суб`єкт призначення приймає рішення про закриття дисциплінарного провадження стосовно державного службовця, яке оформляється наказом (розпорядженням). Пропозиція Комісії, подання дисциплінарної комісії є обов`язковими для розгляду суб`єктами призначення та враховуються ними під час вирішення питань щодо застосування дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження.

Пунктами 3, 4 Порядку № 1039 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що рішення про порушення дисциплінарного провадження приймає: суб`єкт призначення - стосовно інших державних службовців. Дисциплінарне провадження розпочинається з моменту прийняття рішення про порушення дисциплінарного провадження та завершується прийняттям рішення про накладення на державного службовця, стосовно якого здійснюється дисциплінарне провадження (далі - державний службовець), дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження.

Згідно із пунктами 33, 34 Порядку № 1039 Комісія, дисциплінарна комісія розглядає належним чином сформовану дисциплінарну справу та за результатами такого розгляду приймає рішення про наявність чи відсутність у діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності, про що зазначається у протоколі засідання. Комісія, дисциплінарна комісія повинна встановити: чи мали місце обставини, на підставі яких порушено дисциплінарне провадження; чи містять дії державного службовця ознаки дисциплінарного проступку; чим характеризується дисциплінарний проступок, обставини, за яких він був вчинений, обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до державної служби; чи підлягає державний службовець притягненню до дисциплінарної відповідальності; який вид дисциплінарного стягнення може бути застосований до державного службовця. Результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиція Комісії або подання дисциплінарної комісії. Пропозиція (подання) готується Комісією, дисциплінарною комісією після прийняття рішення за результатами розгляду дисциплінарної справи та підписується усіма її членами, які брали участь у голосуванні.

Відповідно до пункту 36 Порядку № 1039 за результатами розгляду дисциплінарного провадження суб`єкт призначення (керівник державної служби) протягом десяти календарних днів з дня отримання пропозиції Комісії, подання дисциплінарної комісії приймає рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження. Рішення оформляється наказом (розпорядженням) суб`єкта призначення (керівника державної служби).

З матеріалів справи судом встановлено, що дисциплінарна комісія на засіданні 28.09.2023 розглянула дисциплінарну справу щодо позивача та прийняла рішення і підготувала подання Голові Державної аудиторської служби України.

Відповідно до пункту 35 Порядку визначено, що дисциплінарна комісія вносить суб`єкту призначення пропозицію (подання) разом з матеріалами дисциплінарної справи не пізніше ніж протягом трьох робочих днів з дня її (його) підписання.

Одночасно із внесенням суб`єкту призначення пропозиції (подання) державному службовцю повідомляється про дату внесення суб`єкту призначення такої пропозиції (подання) та необхідність надання ним письмового пояснення суб`єкту призначення відповідно до статті 75 Закону № 889.

Дисциплінарною комісією виконано вимоги пункту 35 Порядку та внесено Голові Державної аудиторської служби України подання разом з матеріалами дисциплінарної справи 02.10.2023, тобто, на третій робочий день після підписання подання та листом від 02.10.2023 № 000900-16/11263-2023 повідомлено позивачу про дату внесення суб`єкту призначення такого подання та необхідність надання ним письмового пояснення відповідно до статті 75 Закону № 889.

Відповідно до частини першої статті 77 Закону № 889 рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження приймає суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів з дня отримання пропозицій Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі.

Суд погоджується, з доводами відповідача, що в даному випадку перебіг терміну для прийняття рішення (видання наказу) про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення починається 02.10.2023, що в свою чергу свідчить про дотримання Державною аудиторською службою України строків видання наказу про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення, внаслідок чого твердження позивача про порушення таких строків є помилковим.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуваним наказом від 11.10.2023 до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді оголошення догани за прогул більше трьох годин без поважних причин, що мав місце починаючи з 07.08.2023.

За змістом пункту 12 частини другої статті 65 Закону № 889 дисциплінарним проступком є прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня), що вчинений саме без поважних причин.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач починаючи з 07.08.2023 дійсно була відсутня на своєму робочому місці, що апелянтом не заперечується.

Поряд із цим, апелянт вказує, що як відповідачем так і судом першої інстанції безпідставно залишено без уваги те, що позивач була відсутня на робочому місці з поважних причин.

Апелянт наголошує, що відсутність на роботі викликана форс-мажорними обставинами, а саме, військовою агресією російської федерації проти України, що створює небезпеку для життя і здоров`я та свідчить про відсутність, на думку позивача, її провини у невиході на роботу та підтверджує поважність причин такого невиходу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

За приписами пункту другого Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/202 військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування наказано запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Враховуючи, що Державна аудиторська служба України є центральним органом виконавчої влади, що також залучений до реалізації та здійснення передбачених Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходів і повноважень воєнного стану, пріоритетними є заходи спрямовані на забезпечення оборони України, захист безпеки населення та інтересів держави.

Запровадження правового режиму воєнного стану в Україні стало серйозним викликом для місцевого самоврядування.

Правовий режим воєнного стану передбачає низку обмежень, які накладаються як на окремих громадян, так і на органи влади різних рівнів. Попри це, роль, яку відіграють центральні органи виконавчої влади, не лише не зменшилася, а, навпаки, збільшилася.

Забезпечення функціонування органів державної влади в умовах введеного воєнного стану є необхідним для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

З огляду на це та на відповідні підстави апеляційної скарги, окремо слід зазначити, що наказом Міністерства реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 року №75 було затверджено Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). Зазначений Перелік постійно оновлювався відповідно до наказів Міністерства реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 28.04.2022 року №80, від 01.05.2022 року № 82, від 06.05.2022 року № 85, від 11.05.2022 року № 89, від 14.05.2022 року № 92, від 20.05.2022 року № 98, від 25.05.2022 року № 100, від 31.05.2022 року № 104, від 01.06.2022 року № 105, від 10.06.2022 року № 113, від 14.06.2022 року № 119, від 21.06.2022 року № 125, від 22.06.2022 року № 132, від 24.06.2022 року № 134, від 29.06.2022 року № 138, від 01.07.2022 року № 143, від 08.07.2022 року № 147, від 14.07.2022 року №152, від 19.07.2022 року № 159, від 27.07.2022 року № 169, від 17.08.2022 року № 188, від 26.08.2022 року № 193, від 13.09.2022 року № 206, від 26.09.2022 року № 217, від 17.10.2022 року № 233, від 28.10.2022 року № 248, від 17.11.2022 року № 273, від 30.11.2022 року №280, № 14 від 13.01.2023, № 41 від 09.02.2023, № 56 від 20.02.2023, № 80 від 06.03.2023, № 84 від 09.03.2023 , № 125 від 25.04.2023, № 143 від 15.05.2023, № 164 від 31.05.2023, № 197 від 11.07.2023, № 199 від 13.07.2023, № 224 від 17.08.2023, № 254 від 22.09.2023, № 318 від 21.11.2023, № 363 від 20.12.2023, № 19 від 25.01.2024, № 30 від 05.02.2024, № 54 від 28.02.2024 та ін.

Слід зауважити, що м. Київ виключено із вказаного переліку наказом від 13 січня 2023 року №14.

Крім того, апелянтом не надано будь-яких доказів конкретних об`єктивних перешкод щодо її явки на роботу через введення воєнного стану на території України з серпні 2023 року.

З огляду на викладене, посилання позивача на те, що її відсутність на роботі обумовлена воєнним станом, підлягає відхиленню через недоведеність наявності реальних перешкод у здійсненні трудових обов`язків, оскільки само по собі запровадження в Україні воєнного стану не є достатнім доказом на підтвердження поважності причини відсутності на роботі у період з 07 та 08 серпня 2023 року.

24.03.2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який встановив нові правила регулювання трудових відносин в умовах воєнного стану, зокрема, щодо обмеження надання щорічних відпусток працівникам 24 календарними днями та можливості надання роботодавцем на прохання працівників відпусток без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки».

Статтею 1 цього Закону визначено: «Цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Прийняття Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» свідчить про адаптацію трудового законодавства до умов воєнного стану та його спрямованість на врегулювання, зокрема, ситуацій, коли працівники внаслідок воєнного стану покинули територію держави. Метою цього є забезпечення збереження трудових відносин між такими працівниками та їх роботодавцями належним чином, зокрема, шляхом оформлення перебування таких працівників у відпустці без збереження заробітної плати.

Таким чином, сам законодавець визначив механізм оформлення трудових відносин у ситуаціях відсутності працівника на роботі з посиланням на умови воєнного стану, у той час як діяльність роботодавця в цей період продовжується.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, відповідачем у період з 25.04.2022 по 04.08.2023 позивачу надано 460 календарних днів відпусток.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 17.07.2023 позивач звернулась до відповідача із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати, у наданні якої листом від 19.07.2023 № 000900-16/8160-2023 їй було відмовлено.

Частиною другою статті 84 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та роботодавцем, але не більше 15 календарних днів на рік.

Згідно із частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

За змістом статті 29 Закону № 504/96-ВР спори, які виникають щодо надання відпусток, розглядаються в порядку, встановленому законодавством про працю.

Відповідно до частини третьої статті 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 № 2136-ІХ (далі - Закон № 2136-ІХ) протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки".

За приписами частини третьої статті 29 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ознайомлення працівників з наказами (розпорядженнями), повідомленнями, іншими документами роботодавця щодо їхніх прав та обов`язків допускається з використанням визначених у трудовому договорі засобів електронного зв`язку. У такому разі підтвердженням ознайомлення вважається факт обміну відповідними електронними документами між роботодавцем та працівником.

Згідно із пунктами 2, 3 Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1042, інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службі управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі. Факт доведення інформації або документів до відома державного службовця фіксується протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця (далі - протокол).

Отже, надання державному службовцю відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами та з інших причин на підставі частини першої статті 26 Закону № 504/96-ВР, частини другої статті 84 КЗпП України, частини третьої статті 12 Закону № 2136-ІХ здійснюється виключно за згодою сторін, при цьому, надання такої відпустки є правом роботодавця, а у разі надання відпустки - роботодавець видає відповідний наказ (розпорядження), який доводить до відома державного службовця.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, наказу (розпорядження) про надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати за її заявою від 17.07.2023 видано не було, тому позивач не вважається таким, що з 07.08.2023 перебував у відпустці.

Позивача листом від 19.07.2023 № 000900-16/8160-2023 у встановленому порядку було письмово повідомлено про відмову у наданні відпустки із зазначенням причин відмови, а вказані дії відповідача позивач відповідно до приписів статті 29 Закону № 504/96-ВР не оскаржував.

Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що подання позивачем заяви не могло мати правовим наслідком обов`язкове надання їй відпустки без збереження заробітної плати, тому за відсутності наказу (розпорядження) про надання відпустки у позивача були відсутні правові підстави не з`являтись на робочому місці 07.08.2023 після написання зазначеної заяви.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач відмовляючи у наданні вказаної відпустки діяв правомірно.

Також, цілком безпідставними є посилання апелянта на існування у відповідача обов`язку призупинити з нею трудові відносини.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Натомість, позивач вибірково цитує положення вищевказаної статті Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ігнорує продовження ч. 1 ст. 13 вищевказаного Закону, де чітко визначено, що призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану.

Таким чином, прийняття роботодавцем наказу (розпорядження) про призупинення дії трудового договору безперечно є його правом, а не обов`язком, що не враховано позивачем під час надання відповіді на відзив.

Більш того, вищевказаною нормою чітко визначено, що таке призупинення може відбуватися виключно з урахуванням прямої неможливості обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Однак, як свідчать матеріали справи Департамент аудиторської служби України виконували та виконують свої повноваження у штатному режимі, працівники знаходяться на своїх робочих місцях та виконують свої обов`язки, тобто робота не зупинялася та продовжується і станом на момент звернення до суду із цими запереченнями, що виключало наявність підстав для призупинення дії трудового договору з позивачем.

Крім того, суд першої інстанції цілком обґрунтовано акцентує увагу на тому, що позивач, займаючи посаду державної служби, склавши присягу державного службовця, повинна неухильно виконувати обов`язки державного службовця, в тому числі виконувати рішення, накази (розпорядження), доручення керівників, проте вона, після закінчення відпустки не приступила до виконання службових обов`язків з 07.08.2023, була відсутня на робочому місці, при цьому усвідомлювала, що не перебуває у відпустці без збереження заробітної плати, а отже у відповідача були підстави для притягнення останньої до дисциплінарної відповідальності.

Європейський суд з прав людини неодноразово розглядав справи щодо спрів, які стосуються питань, пов`язаних із працевлаштуванням державних службовців, їхнім кар`єрним просуванням і завершенням служби.

Зокрема у рішенні "Пеллегрен проти Франції" від 08 грудня 1999 року, заява №28541/95 Європейський суд з прав людини надав автономне тлумачення терміну "Державна служба"".

З цією метою Суд запровадив функціональний критерій, що визначається характером обов`язків і функцій службовця. Ті, що обіймають посади, які передбачають виконання функцій, пов`язаних із забезпеченням загальних інтересів, або участь у здійсненні повноважень, наданих за публічним правом, наділені часткою суверенної влади держави. Отже, держава має законний інтерес вимагати від таких посадових осіб особливих відносин довіри і лояльності. З іншого боку, стосовно інших посад, які не містять такого аспекту "державного управління", цього інтересу немає (пункту 60,65 згаданого вище рішення).

Враховуючи викладене, у спірних правовідносинах відповідачем діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, прийняв обґрунтовані рішення, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для їх прийняття. Отже підстави для скасування спірного рішення відсутні.

З огляду на викладене суд першої інстанції прийшов до цілком обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Чернігівській області" про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
Суддя А.Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 20.02.2025року)