Справа № 580/11185/24
Суддя: Скляренко В. М.
Дата ухвалення: 2025-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Придніпровський районний суд м.Черкаси
Провадження № 2-а/711/9/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді: Скляренко В.М.

при секретарі Кошубінській Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування постанов про розмір мінімальних витрат виконавчих проваджень, зняття арешту з банківського рахунка та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить визнати постанови ВП №75365850, №75365955, №75365782 про розмір мінімальних витрат виконавчих проваджень (319 грн. за одну) протиправними та скасувати їх, а також зобов`язати відповідача зняти арешт з банківського рахунка позивача. Додатково в позові заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача 1 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди та покласти на відповідача всі судові витрати.

В обґрунтування вимог в позові зазначено, що оскаржувані постанови державного виконавця були винесені ним у зв`язку з виконанням постанови Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.04.2024р. №711/2782/24 про стягнення з позивача штрафу в розмірі 1700 грн. з конфіскацією предметів торгівлі, тобто адміністративного стягнення застосованого судом внаслідок притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 88-1 КУпАП. Натомість відповідне судове рішення було скасоване постановою Черкаського апеляційного суду від 27.09.2024р., а провадження у справі закрито, про що позивач повідомив державного виконавця. Враховуючи, що постанова Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.04.2024р. №711/2782/24 скасована, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито, то позивач вважає неправомірними та такими, що підлягають скасуванню, постанови державного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, що були винесені під час виконання скасованої постанови суду. Також позивача зазначає, що продовження державним виконавцем здійснення виконавчих дій, пов`язаних з виконанням оскаржуваних постанов про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, завдало позивачу моральної шкоди, а тому на відшкодування такої шкоди слід стягнути з відповідача 1 000 грн.

15.11.2024 суддею Черкаського окружного адміністративного суду Гаврилюком В.О. постановлено ухвалу про передачу справи за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси за територіальною юрисдикцією відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України.

27.12.2024 судом відкрито провадження у справі.

30.01.2025 на адресу суду через підсистему «Електронний суд» надійшов письмовий відзив відповідача проти позову, в якому викладені заперечення проти позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції відповідач послався на те, що відповідні виконавчі провадження закінчені на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», внаслідок чого припинено чинність арештів майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішень, а отже по ВП №75365850, №75365955, №75365782 скасовано арешти рахунків боржника та відсутні вимоги до боржника, щодо сплати витрат на проведення виконавчих дій. За таких обставин на теперішній час відсутній предмет спору, що унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості вимог, а тому суду слід відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги та наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що внаслідок неправомірних дій посадових осіб Відділу ДВС у м. Смілі йому завдано моральну шкоду, які слід компенсувати грошима. Зауважив, що він не впевнений у тому, що в подальшому до нього не будуть пред`являтись вимоги про стягнення витрат виконавчого провадження, а тому всі відповідні постанови виконавця слід скасувати.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте у відзиві відповідача викладено клопотання про розгляд справи без його участі.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані учасниками справи суду докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Постановою судді Придніпровського районного суду Черкаської області від 17.04.2024 у справі №711/2782/24 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 88-1 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 1700 грн., з конфіскацією предметів торгівлі, а також стягнено судовий збір на користь держави у розмірі 605,60 грн.

На виконання відповідної постанови суду, державним виконавцем ВДВС у м. Смілі було розпочато наступні виконавчі провадження:

№75365782 виконання постанови суду в частині конфіскації на користь держави предметів торгівлі (червонокнижного виду рослин білоцвіту), вилучених у ОСОБА_1 ;

№75365953 виконання постанови суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 605,60 грн. судового збору;

№75365850 виконання постанови суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 3 400 грн. штрафу.

У зв`язку з примусовим виконання відповідної постанови суду державним виконавцем було винесено постанови, якими визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 319,05 грн., що підлягають стягненню з боржника по кожному з таких виконавчих проваджень /а.с. 4-6/.

27.09.2024 Черкаський апеляційний суд виніс постанову у справі №711/2782/24, якою скасував постанову судді Придніпровського районного суду Черкаської області від 17.04.2024 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 88-1 КУпАП, а провадження у справі закрив на підставі ч. 2 ст. 284 КУпАП та відповідно до ст. 22 КУпАП оголосив ОСОБА_1 усне зауваження /а.с. 2-3/.

22.11.2024 державним виконавцем ВДВС у м. Смілі винесені постанови про закінчення виконавчих проваджень №75365850, №75365955, №75365782 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». У відповідних постановах також зазначено рішення про припинення чинності арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання судового рішення /а.с. 29-31/.

Позивач стверджує, що державним виконавцем безпідставно вчинялись дії з виконання постанови судді Придніпровського районного суду Черкаської області від 17.04.2024 і такі протиправні дії завдали йому моральної шкоди позивачу. Розмір компенсації завданої моральної шкоди позивач оцінює в сумі 1 000 грн.

За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку доводам сторін, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Щодо юрисдикції місцевого загального суду.

В даному випадку мають місце публічно-правові відносини між сторонами даного спору, так як виникли вони саме з приводу протиправних, на думку позивача, індивідуальних актів та дій посадових осіб органу державної влади, які порушують права та законні інтереси позивача.

Ухвалою Черкаського окружного суду від 15.11.2024, яка набрала законної сили, матеріали справи передані за територіальною підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України, тобто відповідним судом рішенням була визначена підсудність справи саме місцевому загальному суду, як адміністративному.

Згідно вимог ч. 1 ст. 30 КАС України, спори між адміністративними судами щодо підсудності не допускаються.

До того ж, суд враховує висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.05.2020 у справі № 826/24892/15, у якій зазначено, що будь-який спір може бути вирішений в порядку адміністративного судочинства, якщо в іншому порядку це вже зробити не можливо.

При цьому, ВП ВС зазначає, що у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплене «право на суд» разом із правом на «доступ до суду».

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» («Bulanov and Kupchik v. Ukraine», заяви № 7714/06 та № 23654/08), у якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27 - 28, § 38 - 40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява № 34036/06), у якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13 - 14, § 23, § 25 - 26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» («Mosendz v. Ukraine», заява № 52013/08), у якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, § 119, § 122 - 125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» («Shestopalova v. Ukraine», заява № 55339/07), у якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, § 18 - 24).

Беручи до уваги засади обов`язковості судових рішень та положення закону про недопустимість спорів між судами щодо підсудності справ, з метою недопущення порушення прав позивача на доступ до правосуддя, суд доходить висновку, що дана справа може бути розглянута місцевим загальним судом, як адміністративним за правилами адміністративного судочинства.

Стосовно позовних вимог про скасування постанов державного виконавця.

Згідно ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі постанов судів у справах про адміністративні правопорушення.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

За загальним правилом, передбаченим ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що 21.06.2024 державним виконавцем ВДВС у м. Сміла були розпочаті виконавчі провадження №75365850, №75365955, №75365782 з примусового виконання постанови судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.04.2024 №711/2782/24. У зв`язку з відкриттям відповідних виконавчих проваджень державним виконавцем були вчинені заходи, направлені на забезпечення примусового виконання відповідної постанови суду накладений арешт на банківські рахунки позивача, визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Натомість 11.07.2024 позивачем подана апеляційна скарга на постанову судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.04.2024 №711/2782/24, за результатом якої суд апеляційної інстанції виніс постанову від 27.09.2024, якою скасував постанову суду першої інстанції від 17.04.2024.

На підставі постанови Черкаського апеляційного суду від 27.09.2024 державний виконавець закінчив виконавчі провадження №75365850, №75365955, №75365782 з одночасним прийняттям рішення про припинення чинності арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання судового рішення.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

За матеріалами справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що на момент вчинення державним виконавцем відповідних дій (відкриття виконавчого провадження, винесення постанов про визначення розміру витрат виконавчого провадження, вжиття заходів із забезпечення примусового виконання постанови суду), державний виконавець допустив будь-які протиправні дії, які порушували законні права та інтереси позивача.

На теперішній час всі вжиті виконавцем відповідні заходи скасовані, а самі виконавчі провадження №75365850, №75365955, №75365782 закінчені.

За таких обставин необґрунтованими є доводи позивача про протиправність постанов ВП №75365850, №75365955, №75365782 про розмір мінімальних витрат виконавчих проваджень (319грн. за одну) та наявність правових підстав для їх скасування судом, а також покладання на відповідача обов`язку зняти арешт з банківського рахунка позивача, а отже позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями,дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.

Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.

Наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, повинен довести, що внаслідок протиправних дій відповідних посадових осіб йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування.

Обґрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, в якості підстав таких вимог позивач посилався на неправомірність дій державного виконавця, які полягають у стягненні мінімальних витрат виконавчого провадження та незняття арештів з його банківських рахунків. Натомість судом встановлено, що всі відповідні дії державним виконавцем вчинені. Будь-яких доказів того, що після отримання постанови Черкаського апеляційного суду від 27.09.2024 державним виконавцем вживались заходи задля стягнення з позивача витрат виконавчого провадження чи вчинялись інші протиправні дії, судом не суду не надано.

Таким чином, суд доходить висновку про відсутність ознак протиправності в діях уповноваженої посадової особи відповідача, які слугують належною правовою підставою для скасування оскаржуваних постанов, а доводи позивача про істотне порушення його прав під час процедури виконавчого провадження в рамках ВП №75365850, №75365955, №75365782, внаслідок чого йому завдано моральної шкоди є необґрунтованими.

За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а відтак у задоволенні позову слід відмовити повністю

Керуючись ст.ст. 2, 9, 20, 77, 241-246, 271, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування постанов про скасування постанов про розмір мінімальних витрат виконавчих проваджень, зняття арешту з банківського рахунка та стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 24 лютого 2025 року.

Головуючий: В.М. Скляренко