Справа № 520/18193/24
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2025-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 р. Справа № 520/18193/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Русанової В.Б. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 (суддя Заічко О.В.; м. Харків) по справі № 520/18193/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 (надалі також - відповідач, в/ч НОМЕР_2 ), в якому просив суд:

- визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , в особі командира військової частини НОМЕР_2 у не прийнятті рішення по суті рапорту від 08.03.2024 про звільнення з військової частини НОМЕР_2 , протиправною;

- зобов`язати прийняти рішення по суті рапорту та повідомити у письмовій формі ОСОБА_1 про прийняте рішення по суті його рапорту.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначив, що згідно з актом встановлення факту здійснення догляду від 19.01.2024 № 609, він зазначений особою, яка здійснює догляд над ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На його рапорт який наданий військовій частині НОМЕР_2 про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю постійного догляду за матір`ю, через засоби месенджера він був повідомлений про залишення рапорту без реалізації. Вважаючи свої права порушеними звернувся до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що матеріали адміністративної справи не містять будь-яких доказів фактичного подання ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової частини НОМЕР_2 до безпосереднього командира позивача та його отримання військовою частиною НОМЕР_2 .

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач посилається на помилковість висновку суду першої інстанції щодо відсутності будь-яких доказів фактичного подання ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової частини НОМЕР_1 до безпосереднього командира позивача та його отримання військовою частиною НОМЕР_1 , адже в наданій відповіді військової частини у месенджері було вказано номер прийняття рапорту, а саме - від 08.03.2024 року № 28.11/9749/24-Вн.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач проходить військову службу у НОМЕР_3 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України за контрактом.

У позовній заяві позивач зазначив, що згідно акту встановлення факту здійснення догляду від 19.01.2024 № 609, він зазначений особою, яка здійснює догляд над ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На його рапорт, який наданий військовій частині НОМЕР_2 , про звільнення із військовій служби у зв`язку з необхідністю постійного догляду за матер`ю, через засоби месенджу він був повідомлений про залишення рапорту без реалізації.

Вважаючи свої права порушеними звернувся до суду з цим позовом.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно пункту 6 статті 2 Закону №2232 розрізняють наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Так, із матеріалів справи встановлено, що позивач проходить військову службу за контрактом.

Відповідно до пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Згідно частиною сьомою статті 26 Закону № 2232 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Положення № 1115/2009), яке визначає порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.

Згідно з пунктом 305 Положення № 1115/2009 в особливий період військовослужбовці проходять військову службу в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що визначають порядок проходження військової служби в особливий період.

Згідно з підпунктом 1 пункту 307 Положення № 1115/2009 з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації: військовослужбовці Держприкордонслужби звільненню не підлягають, крім випадків, визначених статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу», а строк військової служби (дія контракту) продовжуються на строки, визначені статтею 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу". Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення військовослужбовців у відставку у зв`язку із визнанням їх за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, та наказів про звільнення військовослужбовців в запас на підставах, визначених статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до п. 37 Положенням № 1115/2009 за наявності передбачених законодавством підстав військовослужбовець має право достроково припинити (розірвати) контракт, звернувшись з письмовим рапортом щодо цього в порядку підпорядкування до посадової особи, уповноваженої приймати рішення про його звільнення з військової служби. Цей рапорт з необхідними для прийняття рішення про звільнення військовослужбовця документами у двотижневий строк подається кадровим підрозділом уповноваженій на прийняття такого рішення посадовій особі.

Дострокове припинення (розірвання) контракту з ініціативи військовослужбовця та його виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби здійснюється у місячний строк з моменту подання ним відповідного рапорту.

Також, пунктом 279 Положення № 1115/2009 передбачено, що військовослужбовець може бути звільнений за сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Звільнення військовослужбовців з цих підстав здійснюється згідно з письмовими документами, які підтверджують наявність у них відповідних сімейних обставин або інших поважних причин.

Таким чином, обов`язковою умовою для звільнення військовослужбовців є подання рапорту з наданням підтверджуючих документів.

Нормами пункту 270 Положення № 1115/2009 серед іншого встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби з підстав, передбачених частинами другою - шостою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", здійснюється, зокрема, начальниками органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, навчальних центрів, науково-дослідних установ, а також органів забезпечення, які мають право видання наказів по особовому складу, - усіх військовослужбовців, у військових званнях до майора (капітана 3 рангу) включно, які проходять військову службу в цих органах Держприкордонслужби.

У разі звернення військовослужбовця з рапортом щодо припинення (розірвання) контракту про проходження громадянами України військової служби, у відповідності до пункту 288 Положення кадровий підрозділ готує подання про звільнення.

Відповідно до п. 88, 89, 90 Положення № 1115/2009, військовослужбовці призначаються на посади, звільняються з посад та зараховуються у розпорядження прямими начальниками, яким надано право видавати накази по особовому складу відповідно до номенклатури посад, що затверджується наказом Міністерства внутрішніх справ України.

Призначення військовослужбовців на посади, звільнення з посад та зарахування їх у розпорядження здійснюється:

1) осіб рядового складу, сержантського і старшинського складу:

на посади в органах Держприкордонслужби - наказом начальника цього органу;

на посади у структурних підрозділах регіонального управління та в разі переміщення військовослужбовця з одного органу Держприкордонслужби до іншого, якщо ці органи підпорядковані регіональному управлінню, - наказом начальника регіонального управління;

в інших випадках - наказом Адміністрації Держприкордонслужби.

Військовослужбовця може бути звільнено з посади та/або зараховано у розпорядження його прямим начальником, який згідно з цим Положенням уповноважений видавати накази по особовому складу відповідно до номенклатури посад.

За приписами пункту 292 Положення № 1115/2009 наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу.

Після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за обраним місцем проживання.

З аналізу наведених норм випливає, що суб`єкт владних повноважень, за наявності законних підстав для звільнення військовослужбовця, має прийняти відповідне рішення (наказ) за результатами розгляду рапорту про звільнення зі служби у місячний строк з моменту подання військовослужбовцем такого рапорту.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позову суд першої інстанції послався на відсутність в матеріалах адміністративної справи будь-яких доказів фактичного подання ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової частини НОМЕР_2 до безпосереднього командира позивача та його отримання військовою частиною НОМЕР_2 .

Разом з тим, звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказував, що за наслідками поданого ним рапорту від 08.03.2024, він отримав відповідь за допомогою месенджера про залишення рапорту без реалізації, на підтвердження чого позивач надав скріншот відповідного повідомлення. (а.с. 6)

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Такий принцип напряму стосується активної позиції суду з метою задоволення публічного інтересу при врівноваженні процесуального становища сторін у справі.

Згідно з частиною другою статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Одночасно колегія суддів звертає увагу, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що мотиви оцінки доказів не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Натомість, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції лише обмежився висновком про відсутність відповідних доказів у справі, не вживши при цьому жодних заходів з метою їх витребування та дослідження, що призвело до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2024 та від 27.12.2024 було витребувано у відповідача додаткові докази по справі, а саме: належним чином засвідчену копію рапорту ОСОБА_1 про звільнення зі служби від 08.03.2024 за вхідним номером № 28.11/9749/24-Вн; пояснення стосовно отримання, опрацювання та надання відповіді/прийняття рішення по суті порушених в рапорті ОСОБА_1 від 08.03.2024 питань, з наданням відповідних доказів.

На виконання вимог ухали суду від відповідача до суду надійшли пояснення в яких відповідач, зокрема, зазначив, що 06.03.2024 сержант ОСОБА_1 звернувся з рапортом про звільнення з лав Державної прикордонної служби України у зв`язку з сімейними обставинами, відповідно до пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Протоколом № 7 від 22.03.2024 засіданням атестаційної комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено без реалізації рапорт від 06.03.2024, з підстав не повного пакету документів які були долучені до рапорту (відсутні документи підтверджуючі відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд) та відсутність довідки МСЕК.

Зі змісту поданих НОМЕР_4 прикордонним загоном Державної прикордонної служби документів колегією суддів встановлено, що 06.03.2024 позивач в.о. заступнику начальника 1 прикордонної застави першого відділу прикордонної комендатури швидкого реагування майстер-сержанту ОСОБА_3 рапорт, в якому просив клопотати перед вищим командуванням про його звільнення з військової служби згідно пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю ОСОБА_2 ..

До рапорту позивач додав засвідчені копії документів: копія паспорта ОСОБА_1 ; 2. Копія ідентифікаційного номера ОСОБА_1 ; 3. Копія паспорта ОСОБА_2 ; 4. Копія ідентифікаційного номера ОСОБА_2 ; 5. копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; 6. Копія лікарняно-консультативної комісії № 2054 від 11.12.2023 ОСОБА_2 ; 7. копія акту встановлення факту здійснення догляду від 19.12.2024; 8. копія довідки про реєстрацію місця проживання особи; 9. згода на обробку персональних даних.

По суті рапорту сержанта ОСОБА_1 перед першим заступником начальника першого відділу прикордонної служби (тип С) (на ББА) прикордонної комендатури швидкого реагування капітаном ОСОБА_4 клопотав в.о. заступника начальника НОМЕР_5 прикордонної застави першого відділу прикордонної комендатури швидкого реагування майстер-сержант ОСОБА_5 .

По суті рапорту майстер-сержанта ОСОБА_6 перед заступником начальника загону комендантом прикордонної комендатури швидкого реагування підполковником ОСОБА_7 клопотав перший заступник начальника першого відділу прикордонної служби (тип С) (на ББА) прикордонної комендатури швидкого реагування капітаном ОСОБА_8 .

По суті рапорту капітана ОСОБА_9 перед начальником НОМЕР_4 прикордонного загону полковнику ОСОБА_10 клопотав заступник начальника загону - комендант прикордонної комендатури швидкого реагування підполковник ОСОБА_11 .

Рапорт позивача зареєстрований у Військовій частині НОМЕР_1 за № 28.11/9749/24 від 08.03.2024.

Відповідно до витягу з протоколу № 7 засідання атестаційної комісії НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, за наслідками розгляду рапорту ОСОБА_1 від 08.03.2024 № 28.11/9749/24-Вн прийнято рішення клопотати про залишення рапорту без реалізації.

Указаний протокол Комісії затверджений начальником НОМЕР_4 прикордонного загону полковником ОСОБА_12 22.03.2024.

Таким чином, долученими до матеріалів справи доказами підтверджуються обставини розгляду рапорту позивача від 08.03.2024 про звільнення з військової служби у встановлений законодавством строк та прийняття за наслідками його розгляду рішення про залишення рапорту ОСОБА_1 без реалізації, про що позивача було повідомлено за допомогою месенджера.

При вирішенні спору колегія суддів враховує, що бездіяльність - це не вчинення у встановлений законом строк дії, яку суб`єкт владних повноважень повинен вчинити, та в спірному випадку оскаржувана позивачем бездіяльність стосується саме не прийняття рішення по суті рапорту про звільнення з військової служби.

За встановлених судом обставин та враховуючи, що положеннями чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не встановлено форми рішення у випадку залишення без задоволення рапорту військовослужбовця про звільнення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність з боку відповідача протиправної бездіяльності щодо не прийняття рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 08.03.2024 про звільнення з військової частини НОМЕР_2 .

При цьому колегія суддів враховує, що рішення відповідача про залишення рапорту ОСОБА_1 від 08.03.2024 без реалізації позивачем не оскаржується, тому вказане рішення на відповідність закріпленим у ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, судом не перевіряється, оскільки це виходить за межі предмету позову.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 по справі № 520/18193/24 - скасувати.

Ухвалити постанову, якою позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) В.Б. Русанова Т.С. Перцова