Справа № 620/5375/24
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2025-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/5375/24 Суддя (судді) першої інстанції: Ольга ТКАЧЕНКО
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.

Суддів: Беспалова О.О., Парінова А.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області №30 від 02.04.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та прийняти рішення про призначення йому пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу період його навчання в Шанталівському совхозі - технікумі Госагропромислового комітету РСФСР з 01.09.1979 по 16.05.1983 та з 27.06.1985 по 05.07.1986.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач протиправно відмовив у призначення пенсії за віком за наявності достатніх підстав для її нарахування, не зарахувавши до страхового стажу період навчання в технікумі, оскільки він перетинається з проходженням військової служби.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 02.04.2024 №30 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди навчання в Шанталівському совхоз-технікумі Госагропром. комітету РСФСР з 01.09.1979 по 16.05.1983 та з 27.06.1985 по 31.08.1985.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.03.2024 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1000 грн відповідно до частини задоволених вимог.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області подало апеляційну скаргу, в якій останній просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при аналізі та правовій оцінці поданих позивачем документів було встановлено, що період навчання з 01 вересня 1979 по 05 липня 1986 року перетинається зі строковою військовою службою з 17 травня 1983 року по 26 червня 1985 року, а тому вказаний період не було зараховано до страхового стажу.

Апелянт зазначає, що при винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував, що позивач проходив військову службу з 17 травня 1983 року по 26 червня 1985 року, тобто періоди навчання та військової служби позивача частково співпадають, а отже позивач переривав навчальний процес у зв`язку з призовом на військову службу; вказані періоди необхідно підтвердити довідками про навчання або іншими первинними документами.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2024 та 30.12.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.

12.12.2024 позивачем подано відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до фактичних обставин справи, 26.03.2024 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про призначення йому пенсії за віком.

Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області за принципом екстериторіальності розглянуло вказану заяву та рішенням від 02.04.2024 №30 у призначенні пенсії відмовило через відсутність у позивача необхідного страхового стажу.

Вказано, що страховий стаж позивача складає 27 років 05 місяців 06 днів. До страхового стажу згідно з наданими до заяви документами не враховано період навчання з 01.09.1979 по 05.06.1986, оскільки перетинається з проходженням військової служби. Рекомендовано залучити уточнюючу довідку із вказаною формою навчання.

Не погодившись із вказаною відмовою, позивач звернувся до суду з відповідним позовом, оскільки вважає рішення відповідача протиправним та таким, що порушує законне право особи на отримання пенсії за віком.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виснував, що відповідно до диплома від 05.07.1986 НОМЕР_1 ОСОБА_1 вступив у 1979 році до Шанталівського совхоз-технікуму Госагропром. комітет РСФСР та у 1986 році закінчив повний курс вказаного совхозу-технікума за спеціальністю «Агрономія», рішенням державної кваліфікаційної комісії від 05.07.1986 позивачу присвоєна кваліфікація Агроном. Згідно із військовим квитком НОМЕР_2 від 13.05.1983 ОСОБА_1 призваний на військову службу 17.05.1983, демобілізований 26.06.1985. Також довідка ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22.03.2024 №1077/1 підтверджує проходження позивачем військової служби в Збройних Силах України з 17.05.1983 по 26.06.1985. Отже, позивачем підтверджено факти навчання та проходження строкової військової служби. З огляду на викладене період навчання в Шанталівському совхоз-технікумі Госагропром. комітету РСФСР має бути зарахований до страхового стажу позивача.

Суд зауважив, що відповідно до розрахунку страхового стажу періоди роботи з 01.09.1985 по 31.12.1985 (02 роки 24 дні) та з 01.01.1986 по 08.01.1990 (04 роки 08 днів) зараховані відповідачем до страхового стажу позивача. Таким чином, вимоги позивача про зобов`язання зарахувати до страхового стажу період навчання з 01.09.1985 по 05.07.1986 є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки цей період відповідачем зарахований.

Суд зазначив, що задоволення позовної вимоги про зобов`язання прийняти рішення про призначення пенсії за віком буде втручанням в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень та прийняттям рішення замість нього, що не входить до компетенції суду.

Таким чином, належним способом захисту прав позивача у цій справі суд визначив зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву позивача від 26.03.2024 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки наданої судом у цьому рішенні.

Надаючи оцінку зазначеним обставинам справи, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до п.1 ч.1 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частинами 1, 2, 4 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною1 статті 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, наявність трудового стажу підтверджується у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 48 Кодексу законів про працю України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Таким чином, до 01 січня 2004 року стаж роботи підтверджується в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до приписів статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до п.п. 1, 2 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів № 637 від 12.08.1993, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (далі - Порядок № 637).

Отже, основним документом, який підтверджує наявний стаж роботи є трудова книжка, а інші документи приймаються до уваги виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 вступив у 1979 році до Шанталівського совхоз-технікуму Госагропром. комітет РСФСР та у 1986 році закінчив повний курс вказаного совхозу-технікума за спеціальністю «Агрономія», рішенням державної кваліфікаційної комісії від 05.07.1986 позивачу присвоєна кваліфікація Агроном, що підтверджується копією диплому від 05.07.1986 НОМЕР_1 .

Таким чином, період навчання позивача становить з 01.01.1979 до 05.07.1986.

Вказані обставини визнаються сторонами та не є спірними.

Поряд з цим, колегія суддів акцентує увагу на тому, що відмовляючи у зарахуванні даного періоду до страхового стажу позивача, пенсійний орган визначив строк закінчення навчання - 05.06.1986.

За змістом апеляційної скарги, відповідних пояснень щодо вказаних розбіжностей апелянтом не наведено.

Також, згідно з військовим квитком НОМЕР_2 від 13.05.1983 ОСОБА_1 був призваний на військову службу 17.05.1983 та демобілізований 26.06.1985.

Вказані обставини також підтверджуються довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22.03.2024 №1077/1.

Отже, позивач проходив військову службу в Збройних Силах України з 17.05.1983 по 26.06.1985.

З наведеного вбачається, що періоди навчання та військової служби позивача лише частково перетинаються, проте не дублюються.

Наведене, в свою чергу, спростовує висновок відповідача про наявність підстав для відмови у зарахуванні періоду навчання з 01.09.1979 по 05.06.1986 в цілому.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення пенсійного органу не вбачається відповідних обґрунтувань та мотивів, якими він керувався відмовляючи у зарахуванні періодів з початку навчання позивача до початку проходження ним військової служби (з 01.09.1979 до 16.05.1983) та після закінчення військової служби до отримання відповідного диплому про освіту (27.06.1985 до 05.07.1986).

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на очевидну суперечність висновків пенсійного органу, позаяк зі змісту оскаржуваного рішення встановлено, що відповідачем зараховано періоди з 01.09.1985 по 31.12.1985; з 01.01.1986 по 08.01.1990 та одночасно відмовлено у зарахуванні періодів з 01.09.1985 по 05.06.1986.

Відповідно до пункту «д» статті 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Судом також враховано, що переривання навчання та проходження строкової військової служби не є підставою для не врахування позивачу періоду навчання до страхового стажу.

Відповідно до пункту 8 Порядку 637 період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

В контексті вимог апелянта про необхідність підтвердження довідками про навчання або іншими первинними документами обставин переривання навчання та проходження строкової служби, суд зазначає наступне.

Постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 за №1566/11846 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Пунктом 3.3 Порядку №22-1 встановлено, що орган, який призначає пенсію, надає: роз`яснення підприємствам, установам, організаціям та особам з питань призначення та виплати пенсій; допомогу особам, зазначеним у пунктах 1.1 і 1.2 розділу I цього Порядку, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії.

Відповідно до п.4.1, 4.2 Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

При прийманні документів орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Відповідно до ч.3 статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Таким чином, орган, який призначає пенсію надає особам, які звернулися за її призначенням, допомогу щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії, в тому числі і шляхом: доведення до відому заявника переліку відсутніх документів які йому слід подати; або шляхом витребування від підприємств, установ та організацій в тому числі і від (архівних установ, контролюючих органів) подання додаткових документів, яких не вистачає; або шляхом проведення відповідних перевірок.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що пенсійний орган в даному випадку у відповідності до вимог частини 3 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пункту 2 Порядку № 22-1 не вжив жодних заходів щодо отримання додаткових документів/надання позивачу допомоги в їх отриманні, які були б достатніми для зарахування спірних періодів до страхового стажу.

Зважаючи на вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 02.04.2024 №30 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню, а спірні періоди навчання позивача в Шанталівському совхоз-технікумі Госагропром. комітету РСФСР з 01.09.1979 по 16.05.1983 та з 27.06.1985 по 31.08.1985 підлягають зарахуванню до страхового стажу.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно зі статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За приписами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов

А.Б. Парінов