Справа № 320/22082/24
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив - стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в період з 24 березня 2021 року по 03 квітня 2024 року у розмірі 1 512 919,20 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року позов задоволено частково, стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року у справі №640/25387/19 про поновлення на роботі, за період з 24 березня 2021 року по 01 квітня 2024 року в сумі 1 509 039,92 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, порушено норми процесуального права, неповно встановлено обставини справи.

Апелянт наголосив, що для поновлення особи на роботі необхідно її волевиявлення, зокрема заява або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі, водночас позивач не скористався правом звернення до органів виконавчої служби, не надав жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про відмову роботодавця виконувати рішення суду та його умислу, спрямованого на такі дії чи бездіяльність.

Також зазначив про те, що судом першої інстанції не враховано постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року по справі №640/25387/19 якою змінено рішення Окружного адміністративного суду від 23 березня 2021 року, строк затримки виконання рішення про поновлення позивача на посаді необхідно рахувати з 29 липня 2021 року. Крім того, судом не враховано тієї обставини, що ОСОБА_1 у спірний період перебував у трудових правовідносинах з державними підприємствами та отримував заробітну плату, а тому наявні підстави для виплати різниці в заробітку за час затримки виконання рішення.

Позивач подав до суду відзив, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки чинне законодавство передбачає, що рішення суду про поновлення на роботі є обов`язковим та підлягає негайному виконанню.

Звернув увагу суду на те, що самостійне працевлаштування та отримання ним заробітної плати у період невиконання відповідачем обов`язку щодо виконання рішення суду про поновлення його на попередній роботі не бути використано останнім для уникнення чи зменшення встановленої законом відповідальності за невиконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 2005 року працював в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, з 11 липня 2018 року - на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора від 04 листопада 2019 року №1342ц позивача звільнено з посади старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" з 20 листопада 2019 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року у справі №640/25387/19 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 04 листопада 2019 року №1342ц про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 20 листопада 2019 року;

- поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління з 21 листопада 2019 року;

- стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 листопада 2019 року по 23 березня 2021 року в сумі 647 839,76 грн.;

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено;

- допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління з 21 листопада 2019 року та в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 41 702,26 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року змінено в мотивувальній та резолютивній частинах. Викладено абзац третій резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року в наступній редакції:

"Поновити ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями Головного слідчого управління з 21 листопада 2019 року."

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 31 серпня 2022 року касаційну скаргу Офісу генерального прокурора залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року у справі №640/25387/19 залишено без змін.

Наказом виконуючого обов`язки Генерального прокурора від 02 квітня 2024 року №469ц скасовано наказ Генерального прокурора від 04 листопада 2019 року №1342ц та поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями Головного слідчого управління з 21 листопада 2019 року.

У зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на посаді, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що існування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року породжувало у відповідача обов`язок щодо поновлення позивача на вказаній посаді, який мав бути здійснений, шляхом видання відповідачем відповідного наказу негайно після його проголошення. Також суд першої інстанції зазначив про те, що працевлаштування позивача у період невиконання відповідачем обов`язку щодо виконання рішення суду про поновлення його на попередній роботі не може бути трансльоване на користь відповідача задля уникнення чи зменшення встановленої законом відповідальності.

Відмовляючи в задоволені частини позовних вимог, суд першої інстанції зазначив про те, що останнім днем перед поновленням на посаді позивача було 01 квітня 2024 року, а відтак підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку по 03 квітня 2024 року відсутні.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами (ч. 1).

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (ч. 2).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 371 КАС України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до абз. 8 ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз правових норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення.

Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 11 грудня 2024 року по справі №640/17410/21.

Посилання апелянта на невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення) не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущене до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 21 листопада 2024 року по справі № 640/22270/21.

Так, відповідно до висновків Верховного Суду викладених у постанові від 18 квітня 2024 року по справі №640/4614/20, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу, водночас відповідно до ст. 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Вказана правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 лютого 2018 року у справі №807/2713/13-а, від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16, від 31 липня 2019 року у справі №813/593/17, від 25 вересня 2019 року у справі №813/4668/16, від 27 листопада 2019 року у справі №802/1183/16-а, від 19 грудня 2019 року у справі №2а-7683/12/1370, від 05 лютого 2020 року у справі №815/1676/18, від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19, від 26 листопада 2020 року у справі №500/2501/19, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, від 23 березня 2023 року у справі №420/8539/21.

Як встановлено судом першої інстанції, з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року та постанови Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 31 серпня 2022 року, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року у справі №640/25387/19, ОСОБА_1 поновлено в Генеральній прокуратурі України на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями Головного слідчого управління.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не виконав покладений на нього законом обов`язок щодо негайного добровільного виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, що свідчить про його протиправну бездіяльність.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки відповідачем не було вчасно виконано рішення суду про поновлення позивача на роботі, то останній має право на стягнення на свою користь середньомісячного заробітку за час такої затримки.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі №640/17410/21.

Таким чином, враховуючи те, що рішення у справі №640/25387/19 виконано в частині поновлення позивача на посаді лише 02 квітня 2024 року, то на користь позивача, у зв`язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі, підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 березня 2021 року (наступний день після ухвалення судового рішення про поновлення) по 01 квітня 2024 року (день що передує виданню наказу про поновлення) включно.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року по справі №640/25387/19 якою змінено рішення Окружного адміністративного суду від 23 березня 2021 року, відповідно строк затримки виконання рішення про поновлення позивача на посаді необхідно рахувати з 29 липня 2021 року, колегія суддів вважає помилковими, оскільки рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року у справі №640/25387/19 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягало негайному виконанню.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року по справі №640/25387/19 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на час звільнення складала 1939,64 грн.

Відповідно до листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік" від 12 серпня 2020 року №3501-06/219, листа Міністерства економіки України "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік" від 12 серпня 2021 року №47-03/520, ураховуючи розпорядження Кабінету Міністрів України "Про перенесення робочих днів у 2021 році" від 30 вересня 2020 року №1191-р, розпорядження Кабінету Міністрів України "Про перенесення робочих днів у 2022 році" від 26 серпня 2021 року № 1004-р, Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", загальна кількість робочих днів у період з 24 березня 2021 року по 01 квітня 2024 року становить 778 робочих днів.

Отже, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за вказаний період становить 1 509 039,92 грн. (1 939,64 грн. х 778 днів).

Враховуючи вищевкладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року у справі №640/25387/19.

Щодо доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2023 року по справі №360/4404/21 щодо необхідності виплати різниці у заробітку, оскільки позивач у спірний період був працевлаштований, колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначено вище, ст 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2023 року по справі №360/4404/21 зазначив про те, що суд апеляційної інстанції мав би проаналізувати різницю у заробітній платі, яку отримувала особа у спірний період, перебуваючи на посаді головного спеціаліста в Луганській обласній прокуратурі (проходила державну службу), і у разі підтвердження факту отримання нею грошових коштів у меншому розмірі, ніж вона б отримувала перебуваючи на посаді прокурора у цьому органі, за умови вчасного її поновлення на цій посаді, необхідно стягнути різницю між цими двома грошовими сумами на користь позивачки.

Разом з тим, оскільки позивач у спірний період був працевлаштований на різних підприємствах, а не в тому самому органі, вищезазначені висновки Верховного Суду не є релевантними до спірних правовідносин.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

Є.В. Чаку