Справа № 380/29354/23
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2025-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

21 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 380/29354/23

адміністративне провадження № К/990/4425/25

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до першого заступника Голови Верховної Ради України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування розпорядження та рішення, відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до першого заступника Голови Верховної Ради України ОСОБА_4. (відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач 2), у якому просив:

- визнати протиправним і скасувати розпорядження першого заступника Голови Верховної Ради України від 29 листопада 2023 року № 1282 "Про скасування розпорядження Голови Верховної Ради України від 26 листопада 2023 № 1276 "Про відрядження народного депутата України ОСОБА_1 до Сполучених Штатів Америки";

- визнати протиправним і скасувати рішення начальника відділення прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (тип А) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " ОСОБА_2 від 01 грудня 2023 року про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України ОСОБА_1 ;

- стягнути з першого заступника Голови Верховної Ради України ОСОБА_4. на його користь 500 085,00 грн у відшкодування майнової шкоди;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на його користь 500 085,00 грн у відшкодування майнової шкоди.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року, в задоволенні позову відмовлено.

14 січня 2025 року представник ОСОБА_1 через підсистему "Електронний суд" надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 03 лютого 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року повернуто особі, яка її подала на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

04 лютого 2025 року представник ОСОБА_1 через підсистему "Електронний суд" повторно надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року. Заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить переглянути оскаржені судові рішення на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), скасувати їх та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Предметом спору в цій справі є розпорядження посадової особи Верховної Ради України про скасування рішення про відрядження народного депутата України, за наслідками чого посадовою особою органу прикордонної служби прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону, та відшкодування шкоди.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

У тексті касаційної скарги підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник зазначив пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права), виклавши свої аргументи наступним чином:

- щодо частини першої статті 14 Закону України "Про прикордонний контроль", яка, зокрема, встановлює, що у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", особі може бути відмовлено у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. За твердженням ОСОБА_1 "на сьогодні відсутній висновок Верховного Суду у справі, в якій досліджувалося б питання правомірності відмови у перетинанні державного кордону народним депутатом за відкликаного попереднього розпорядження про відрядження за кордон", проте неправильність застосування судами цієї норми, на думку заявника, полягає в тому, що суди не врахували, що обґрунтованість рішення про відмову у перетинанні кордону є його обов`язковою ознакою як індивідуального акта. Відтак невмотивованість такого рішення є самостійною підставою для визнання його протиправним".

- щодо пункту 15 частини першої статті 78 Закону України "Про Регламент Верховної Ради України" (Регламент) у взаємозв`язку із частиною другою статті 78 Регламенту стосовно того, чи може Голова Верховної Ради України (чи особа, яка виконує його обов`язки) самостійно скасовувати власні розпорядження без рішення Верховної Ради, оскільки, на думку заявника, норми Регламенту не надають Голові Верховної Ради України (або особі, що виконує його обов`язки) права скасовувати власні розпорядження.

- щодо пункту 2-14 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила перетинання), яким встановлено фактичну заборону на виїзд з України для, серед інших, народних депутатів, без рішення про службове відрядження, оскільки на сьогодні відсутній висновок Верховного Суду у справах, де предметом спірних відносин було б застосування цього пункту до народних депутатів України, оскільки указана норма " прямо порушує встановлену законом заборону обмежувати конституційні справа і свободи народного депутата в умовах воєнного стану" (частина друга статті 26 Закону України "Про статус народного депутата України")".

- щодо пункту 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1455 (далі - Порядок № 1455) у взаємозв`язку із пунктом 18 частини першої статті 92 Конституції України, статті 8 Закону України "Про державний кордон України", пункту 6 частини першої статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" та частиною першою статті 3, статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України".

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

Так, за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, визначення норми, що врегульовує спірні правовідносини т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Проаналізувавши доводи заявника, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, так як, указавши норми, що потребують, на думку заявника, такого висновку, заявник не врахував їхнього незастосування судами попередніх інстанцій та не розкрив необхідність їхнього застосування у спорах з подібними правовідносинами та не навів їхнього правильного, на думку заявника, застосування у подібних правовідносинах.

Так, положення частини першої статті 14 Закону України "Про прикордонний контроль" були процитовані судом першої інстанції як норма, на підставі якої відповідачем 2 приймалося оскаржуване рішення, а суд апеляційної інстанції не згадував цю норму у тексті постанови. До того ж будь-яких висновків застосування наведеної норми у вимірі спірних правовідносин у зазначеному заявником касаційної скарги розрізі суд першої інстанції не зробив.

Що стосується аргументів представника ОСОБА_1 про відсутність висновку щодо застосування приписів пункту 15 частини першої статті 78 Закону України "Про Регламент Верховної Ради України" (Регламент) у взаємозв`язку із частиною другою статті 78 Регламенту в розрізі наявності повноважень Голови Верховної Ради України самостійно скасовувати власні розпорядження без рішення Верховної Ради, то Верховний Суд також зауважує, що судами попередніх інстанцій приписи частини другої статті 78 Регламенту не застосовувалися, а підставою для відмови в задоволенні позовних вимог судом першої інстанції став висновок про невідповідність зазначеного позивачем способу захисту порушеного права критеріям ефективності, «оскільки по суті таке судове рішення не захистить/не відновить порушене/оспорюване право/інтерес позивача; таке судове рішення створить передумови для іншого судового процесу; таке судове рішення неможливо виконати по суті».

Верховний Суд також відхиляє аргумент касаційної скарги щодо необхідності формування висновку щодо застосування пункту 2-14 Правил перетинання, з урахуванням приписів частини другої статті 26 Закону України "Про статус народного депутата України", оскільки суди попередніх інстанцій не формували висновку про застосування наведеного пункту Правил у своїх рішеннях.

Заявник касаційної скарги зазначив, що суд апеляційної інстанції прямо не посилався на пункт 2-14 Правил, однак зазначив цей нормативний акт, як правомірно використаний відповідачем 2 для ухвалення рішення про відмову в перетинанні державного кордону позивачу.

Проте Суд зазначає, що завданням суду касаційної інстанції відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є формування висновку щодо норми права, а не нормативного акту в цілому до спірних правовідносин.

Довід касаційної скарги щодо формування висновку застосування пункту 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1455 (далі - Порядок № 1455) у взаємозв`язку із пунктом 18 частини першої статті 92 Конституції України, статті 8 Закону України "Про державний кордон України", пункту 6 частини першої статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" та частиною першою статті 3, статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" не приймається через відсилочний характер цієї норми та відсутність її впливу на вирішення спірних правовідносин. Водночас інші норми права, зазначені заявником касаційної скарги для розгляду у взаємозв`язку з пунктом 8 Порядку не є обмежувальними актами, окрім Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" та можуть мати лише імпліцитний вплив на вирішення спору.

Отже, у касаційній скарзі відсутнє достатньо обґрунтоване викладення підстав касаційного оскарження, за яких суд може відкрити касаційне провадження на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, застосованої/ незастосованої у судових рішеннях за відсутності вмотивованих аргументів необхідності їхнього застосування до спірних правовідносин, неправильного застосування, не є підставою для відкриття касаційного провадження. Тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до першого заступника Голови Верховної Ради України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування розпорядження та рішення, відшкодування шкоди повернути особі, яка її подала.

2. Копію ухвали направити заявнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС "Електронний кабінет" (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.

3. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Уханенко