Справа № 300/6919/24
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2025-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 300/6919/24 пров. № А/857/28999/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року (ухвалене головуючим суддею Могила А.Б. у м. Івано-Франківськ) у справі № 300/6919/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просила:

визнати протиправними рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 31.07.2024 №48, яким відмовлено позивачці в призначенні пенсії за віком;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 починаючи з 20.06.2024 пенсію за віком.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 25.06.2024 позивач звернулася до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення їй пенсії за віком. Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 02.07.2024 №48 їй відмовлено в призначенні пенсії за віком. Надалі, 24.07.2024 позивач повторно звернулася до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення їй пенсії за віком. Проте, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 31.07.2024 №48 їй відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Згідно зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Представник позивача зазначив, що трудова книжка ОСОБА_1 містить всі необхідні дані, які підтверджують факт її роботи у спірні періоди. Вказав, що працівник не може відповідати за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки. Як наслідок, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 31.07.2024 №48, яким відмовлено в призначенні пенсії, підлягає до скасування. Отже, слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 20.06.2024.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.10.2024 позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 31.07.2024 №48 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період навчання з 01.09.1981 по 28.06.1986 та періоди роботи з 19.08.1986 по 20.01.1997, з 21.07.1997 по 31.12.1998. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 з 20.06.2024 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що вік ОСОБА_1 становить більше необхідних 60 років, а страховий стаж позивача 20 років 3 дні, проте враховуючи висновок суду про необхідність зарахування спірних періодів, страховий стаж становитиме більше обов`язкових 31 року. Таким чином, суд вважає, що позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Комарницький Е.Г., до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії підлягає до задоволення.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 25.06.2024 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Органом призначення пенсії за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області рішенням від 02.07.2024 №48 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому, у даному рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 27 років 11 місяців 3 дні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 24.07.2024 повторно звернулася із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про призначення пенсії за віком, долучивши при цьому додаткові документи.

Органом призначення пенсії за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

Так, рішенням від 31.07.2024 №48 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області відмовило ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. У даному рішенні зазначено, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 25.08.1986, довідок №179 від 22.07.2024, №385/04-01/А-2 від 17.07.2024 та період навчання згідно з довідкою №6943-314 від 15.04.2024, оскільки в матеріалах справи відсутній документ про підтвердження зміни прізвища ОСОБА_2 . Також не зараховано період роботи згідно з довідкою про заробітну плату №384/04-01/А-2 від 17.07.2024, оскільки відсутні документи передбачені п. 3 Порядку КМУ № 637.

В цьому ж рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 20 років 3 дні.

Позивач, вважаючи протиправним вищевказане рішення відповідача, звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України № 1788-XII від 05.11.1991 «Про пенсійне забезпечення» (надалі - Закон № 1788-XII) та Законом України № 1058-ІV від 09.07.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон № 1058-ІV).

Частиною 1 ст. 9 Закону №1058-IV встановлено, що в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону №1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Відповідно до ст. 1 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно з ч. 2, 4 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. До 01.01.2004 стаж підтверджується документально, в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV.

Вимогами ст. 62 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Статтею 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв, а також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Як вбачається з матеріалів справи, у трудовій книжці містяться записи про періоди роботи позивачки з 19.08.1986 по 20.01.1997, з 21.07.1997 по 01.10.1999 та період навчання з 1981 року по 1986 рік, які не зараховані відповідачем до страхового стажу.

Також суд зазначає, що трудова книжка ОСОБА_1 містить всі необхідні записи, які засвідчені роботодавцем та дають можливість встановити дату прийняття та звільнення з роботи, місце роботи та накази на підставі яких позивач була прийнята на таку роботу.

Крім того, періоди роботи позивача з 19.08.1986 по 20.01.1997, з 21.07.1997 по 01.10.1999 підтверджуються: довідкою про заробітну плату для обчислення пенсії від 22.07.2024 №150, довідкою від 22.07.2024 №179, які видані ПАТ «Родон», архівною довідкою №384/04-01/А-2 від 17.07.2024 виданою Долинською міською радою.

Згідно з архівною довідкою від 15.04.2024 №6943-314, яка видана Національним університетом «Львівська політехніка», позивач навчалася у Львівському політехнічному інституті на денній формі навчання з 01.09.1981, а 28.06.1986 відрахована з інституту у зв`язку із закінченням теоретичного курсу навчання та видано диплом серії НОМЕР_2 .

Суд зазначає, що вказаний номер диплому відповідає номеру диплому, який зазначено у трудовій книжці ОСОБА_1 .

Пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (надалі Інструкція №58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 №110, встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно з п. 2.11 Інструкції №58 відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Одночасно, пунктами 2.12-2.13 Інструкції №58 передбачено, що після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів.

Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на роботодавця, який зобов`язаний здійснити виправлення у трудовій книжці у разі виявлення неправильного або неточного запису.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не зараховано до страхового стажу позивача періоди її роботи згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 25.08.1986, довідок №179 від 22.07.2024, №385/04-01/А-2 від 17.07.2024 та період навчання згідно з довідкою №6943-314 від 15.04.2024, оскільки в матеріалах справи відсутній документ про підтвердження зміни прізвища ОСОБА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи, на внутрішньому боці обкладинки трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 25.08.1986 зроблено запис про виправлення прізвища « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 », а надалі на « ОСОБА_5 ». Зазначений запис завірений печаткою відповідного підприємства та підписом відповідальної особи.

Згідно зі свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 від 17.10.2003 ОСОБА_6 та ОСОБА_1 одружилися 19.07.1986. Прізвище дружини після одруження « ОСОБА_4 ».

Як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 07.09.2007 шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №48 від 12.03.2007. Після реєстрації розірвання шлюбу позивачу присвоєно прізвище ОСОБА_5 .

На переконання суду не відображення зміни прізвища позивача з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_5 » у трудовій книжці не може бути підставою для незарахування ОСОБА_1 спірних періодів роботи та навчання до її страхового стажу та позбавлення її права на пенсійне забезпечення, оскільки зазначені у поданих документах відомості: прізвище та по-батькові, дата народження, серія і номера паспорта, реєстраційний номер облікової картки платника податку ідентичні даним позивача та свідчать про належність вищезазначених документів, що підтверджують страховий стаж, саме ОСОБА_1 .

Також колегія суддів зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, зокрема за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки, іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 за №301 «Про трудові книжки працівників» передбачено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації здійснено з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист та вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах.

Така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 по справі №687/975/17, у якій зазначено, що на особу не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Згідно ч. 4 ст. 26 Закону №1058-IV наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Частиною 1 ст. 26 Закону №1058-IV регламентовано, що особи мають право на призначення пенсії за віком починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Проаналізувавши рішення від 31.07.2024 №48 суд зазначає, що вік позивача становить більше необхідних 60 років, а страховий стаж позивача 20 років 3 дні, проте враховуючи висновок суду про необхідність зарахування спірних періодів, страховий стаж становитиме більше обов`язкових 31 року.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на призначення пенсії за віком відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тобто після досягнення віку 65 років.

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року у справі № 300/6919/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар