Справа № 620/11101/24
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2025-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача відносно позивача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме: ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення у повному обсязі;

зобов`язати відповідача виплатити позивачу його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з 02 грудня 2019 року по 18 липня 2022 року у повному обсязі, з 19 липня 2022 року по 31 липня 2024 року - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100;

визнати протиправною бездіяльність відповідача відносно позивача стосовно не нарахування та не виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.10.2024 закрито провадження в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно не нарахування та не виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.10.2018 за весь час затримки виплати.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме: несвоєчасного нарахування та виплати індексації грошового забезпечення у повному обсязі.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з 02 грудня 2019 року по 31 липня 2024 року у сумі 30 000 (тридцять тисяч) грн 00 коп.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, сторони подали апеляційні скарги.

Позивач у апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині визначення суми стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та прийняти у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач наголошує, що непроведення відповідачем розрахунку з позивачем у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також позивач зазначає, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві мри звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Крім того, на думку позивача, оскільки позивач, звертаючись з апеляційною скаргою до суду просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2019 року по 31 липня 2024 року у межах шести місяців, то в силу імперативного припису 117 КЗпП та ст. 308 КАС України розрахунок суми середнього заробітку за час затримки цієї виплати повинен бути здійсненний в межах шести місяців (з 19.07.2022 по 19.01.2023).

Відповідач в апеляційні скарзі просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2024 року у справі № 620/11101/24, та постановити нове, яким справу в частині вимоги щодо зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі) за період з 02 грудня 2019 року по 20 травня 2024 року у сумі 30000 (тридцять тисяч) грн 00 коп. залишити без розгляду, в іншій частині вимоги провадження у справі закрити.

У апеляційній скарзі відповідач наголошує, що стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, про що неодноразово зазначав Верховний Суд у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 804/1782/16, від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17.

Також відповідач зазначає, що факт обізнаності позивача про порушення його права і відповідно наявність у нього об`єктивної можливості знати про це (зокрема станом на 04 січня 2024 року - дату подання позовної заяви про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення) є встановленою рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 березня 2024 року у справі №620/129/24, що набрало законної сили (25 травня 2023 року), обставиною, та не доказуються при розгляді цієї справи. Тому, позовна заява в частині вимоги виплатити позивачу його середній заробіток за період з 03 грудня 2019 року по день винесення судом вказаного вище рішення (07 березня 2024 року), подана з порушенням місячного строку звернення до суду та в цій частині підлягає залишенню судом без розгляду.

У свою чергу, вимога позивача щодо виплатити йому середньомісячного грошового забезпечення за період з дня винесення вказаного рішення судом (07 березня 2024 року) по день фактичної виплати індексації (31 липня 2024 року) за своєю правовою природою є вимогою про виконання судового рішення на користь позивача, не регулюється матеріальними нормами трудового права та не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, тому справа в цій частині позовних вимог підлягає закриттю.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року та 31 жовтня 2024 року відкриті апеляційні провадження за апеляційними скаргами Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач відзив на апеляційну скаргу відповідача не подав.

У свою чергу, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить відмовити в її задоволенні та задовольнити свою апеляційну скаргу.

У цілому, відповідач у відзиві зазначає аналогічні міркування, які наведені у апеляційній скарзі.

Після надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, натомість апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та був виключений зі списків особового складу 02.12.2019, що підтверджується витягом з наказу Командира військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2019 № 306 (а.с. 45).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.03.2024 у справі № 620/129/24, залишеним в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.05.2024, позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року, як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін, для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця).

Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін, для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця).

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 31.10.2018 з врахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 31.10.2018 з врахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.10.2018 за весь час затримки виплати.

На виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.03.2024 у справі № 620/129/24 Військова частина НОМЕР_3 виплатила 31.07.2024 позивачу кошти у сумі 68 107,78 грн (а.с.46), у тому числі 38 840,87 грн - індексації грошового забезпечення та 29 316,91 грн - компенсації частини доходу (а.с.56).

Позивач, вважаючи, що непроведена відповідачем виплата індексації грошового забезпечення у день його звільнення відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України є підставою для виплати середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив частково та зазначив, що оскільки індексація грошового забезпечення позивачу не виплачена в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, то відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки такого розрахунку.

Втім, суд першої інстанції беручи до уваги наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум на день звільнення, розмір недоплаченої суми (75 850,87 грн), обставини за яких було встановлено наявність заборгованості (за нарахуванням та виплатою індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.10.2018 позивач звернувся лише в 2024 році), дії відповідача щодо її виплати, зокрема, після вирішення спору (рішення суду № 620/129/24 набрало законної сили 20.05.2024, а відповідач виплатив кошти 31.07.2024) та враховуючи принцип розумності та справедливості, а також те, що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан в Україні, в період дії якого Збройні сили України та інші органи відповідно до Конституції України здійснюють покладені на них завдання з оборони України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а видатки державного бюджету насамперед спрямовуються на здійснення першочергових заходів щодо укріплення обороноздатності держави, стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення у розмірі 30 000,00 грн буде співмірною компенсацію майнових втрат, які позивач поніс через несвоєчасний розрахунок при звільнені та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» тощо.

Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Однак, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Непоширення норм трудового законодавства на військовослужбовців стосується, зокрема, порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення). Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що передбачає порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Зазначене питання врегульоване Кодексом законів про працю України від 10 грудня 1971 року № 322-VIII (далі - КЗпП України), норми якого в цій ситуації є загальними та поширюється на правовідносини, які виникають у зв`язку з несвоєчасним розрахунком під час звільнення з військової служби.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 240/11214/19, які відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підлягають врахуванню.

Отже, вказане спростовує доводи апелянта про те, що у спірній ситуації на нього не поширюється відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України, та свідчить про обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно з статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Спір у цій справі стосується виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції якої у спірному періоді (02.12.2019 по 31.07.2024) відбулися зміни на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правилами статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній станом на час звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.

З матеріалів справи вбачається, що позивача виключено зі списків особового складу з 02.12.2019, а лише 31.07.2024 відповідачем виплачена позивачу індексація грошового забезпечення на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.03.2024 у справі № 620/129/24.

Отже, відповідач фактичний розрахунок із позивачем в частині виплати індексації грошового забезпечення провів не в строк, встановлений положеннями ст.116 КЗпП України.

У зв`язку з чим, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що оскільки індексація грошового забезпечення позивачу не виплачена в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, то відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки такого розрахунку.

У свою чергу, позивач у апеляційній скарзі не погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, зокрема, шляхом стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку за період з 02 грудня 2019 року по 31 липня 2024 року у сумі 30 000,00 грн, та просить задовольнити позовні вимоги, які заявлені у адміністративному позові, а саме: зобов`язати відповідача виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з 02 грудня 2019 року по 18 липня 2022 року у повному обсязі, з 19 липня 2022 року по 31 липня 2024 року - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

У цьому контексті колегія суддів зазначає наступне.

Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні приписів статті 117 КЗпП України, яка діяла до внесених змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 20.05.2021 у справі №380/3007/20 та від 29.10.2021 у справі №380/5499/20, статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Як вже зазначалось, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній її редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Період затримки розрахунку при звільненні розпочинається з першого дня після звільнення, а закінчується днем остаточного розрахунку, оскільки саме в цей період у роботодавця існує заборгованість перед звільненим працівником (у цьому разі з 03.12.2019 - наступний після виключення позивача зі списків частини та всіх видів забезпечення) по 30.07.2024 - день, що передує дню виплати кошти згідно з рішенням суду у справі № 620/129/24).

Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 3 грудня 2019 року до 30 липня 2024 року, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ (19 липня 2022 року) і після цього.

Період з 03.12.2019 до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.

Проте, період з 19.07.2022 до 30.07.2024 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлений у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 у справі № 560/11489/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, від 10 квітня 2024 року у справі №360/380/23 та інших.

Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 цього Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. (абзац 1 пункту 3 Порядку № 100)

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки- розрахунку розмір грошового забезпечення нарахованого позивачу за два останні місяці служби, що передували місяцю його звільненню складає 45 592,67 грн (21481,72 грн - у жовтні 2019 року та 24110,95 грн - у листопаді 2019 року).

Кількість календарних днів служби позивача у жовтень - листопад 2019 року становила 61 день.

Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці, що передували місяцю його звільнення зі служби складає 747,42 грн. (45592,67 грн / 61 день).

Час затримки розрахунку за період з 03.12.2019 по 18.07.2022 становить 959 днів.

Тож, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.12.2019 по 18.07.2022 становить 716 775,78 грн (747,42 грн х 959 днів).

Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, але у редакції чинній до 19 липня 2022 року, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема і у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19. Для застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно з`ясувати загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який буде визначений належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності (постанова Верховного Суду від 31.03.2021 у справі №120/2617/20-а).

З урахуванням приписів частини п`ятої статті 242 КАС України суд вважає за необхідне врахувати наведені вище правові позиції Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду) та застосувати в цій справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки належних при звільненні виплат, з огляду на таке.

Як вбачається із довідки-розрахунку, у грудні 2019 року при звільненні позивачу було нараховано грошове забезпечення у сумі 358 598,56 грн.

Отже, загальна сума, що підлягала виплаті при звільненні з урахуванням виплачених коштів за рішенням суду у справі № 620/129/24 (нараховано компенсації 36418,52 грн та індексація - 39432,35 грн), становить 434 449,43 грн (358 598,56 грн + 75 850,87 грн).

При цьому частка несвоєчасно виплаченої суми (75 850,87 грн) становить 17,46 % від загальної суми, що підлягала виплаті при звільненні.

Тож, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення за період з 03.12.2019 по 18.07.2022 становить 125 149,05 грн (17,46 % від 716 775,78 грн).

При розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 19.07.2022 по 30.07.2024 слід застосувати статтю 117 КЗпП України у редакції після 19.07.2022, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Отже, період за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені становить з 19.07.2022 по 19.01.2023, що складає 184 днів.

Середній заробіток за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 становить 137 525,28 грн (747,42 грн х 184 днів).

Ураховуючи викладене, за період з 03.12.2019 по 30.07.2024 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені становить 262 674,33 грн (125 149,05 грн + 137 525,28 грн).

Суд першої інстанції також встановив, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені становить 262 674,33 грн за період з 03.12.2019 по 30.07.2024, втім, врахувавши ряд обставин, дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення у розмірі 30 000,00 грн, що, на думку суду першої інстанції, буде співмірною компенсацію майнових втрат, які позивач поніс через несвоєчасний розрахунок при звільнені та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача.

Проте колегія суддів зауважує, що указаний підхід в окресленому контексті не відповідає правовому регулюванню, яке належить застосовувати до спірних правовідносин.

Що стосується визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення за період з 03.12.2019 по 18.07.2022, то суд першої інстанції правильно застосував практику Великої Палати Верховного Суду, зокрема, викладену у постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, та визначив суму компенсації в розмірі 125 149,05 грн (17,46 % від 716 775,78 грн).

Наведений у зазначених постановах підхід щодо критеріїв / способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

У цьому спорі правовідносини охоплюють також період з 19 липня 2022 року, який регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України та яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Великої Палати Верховного Суду, зокрема, викладену у постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.

Отже, період стягнення середнього заробітку у цій справі поділяється на дві частини до та після 19 липня 2022 року, а саме:

період з 03 грудня 2019 року по 18 липня 2022 року - до якого підлягають урахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, та висновки Верховного Суду, які стосуються безпосередньо цієї статті у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року;

період з 19 липня 2022 року по 30 липня 2024 року - до якого підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.

Такий правовий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі, викладеною у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22.

Отже, сума компенсації, яку визначив суд першої інстанції за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 в розмірі 137 525,28 грн (747,42 грн х 184 днів), визначена з урахуванням наведених висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22.

Однак, суд першої інстанції допустив невиправдане зменшення згаданої компенсації. Зокрема, суд першої інстанції за період з 02 грудня 2019 року по 31 липня 2024 року зменшив належну до стягнення на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 262 674,33 грн до 30 000,00 грн без наведення жодного алгоритму розрахунку та без врахування висновків Верховного Суду щодо відсутності підстав застосування принципу співмірності до суми коштів, які відповідач невчасно сплатив за період, який виник після 19.07.2022.

При цьому, суд першої інстанції вже застосував вказаний принцип співмірності до періоду, який виник до 19.07.2022, зменшивши суму компенсації із 716775,78 грн до 125149,05 грн (період з 03.12.2019 по 18.07.2022).

У зв`язку з чим, висновки суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку в сумі 30 000,00 грн, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з 02 грудня 2019 року по 31 липня 2024 року, є необґрунтованими.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення суми компенсації, а саме: замість 30 000,00 грн стягненню підлягає 262 674,33 грн.

З огляді на викладене, доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження частково.

Щодо доводів відповідача, викладенх в апеляційній скарзі, про те, що стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, то колегія суддів їх відхиляє, з огляду на наступне.

Після ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 викладена в ній позиція, зокрема щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення, вже не піддавалася зміні (відступу).

Для забезпечення єдності судової практики у цій категорії спорів Верховний Суд у постановах від 02 лютого 2023 року у справі № 460/10582/21, від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 зауважив на обов`язку дотриманні правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

На вказаному також наголосила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, в якій зазначено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Отже, у спірній ситуації застосуванню підлягає остання правова позиція Великої Палати Верховного Суду, неодноразово підтримана Верховним Судом, яка полягає в тому, що навіть якщо остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення, наявні передбачені статтею 117 КЗпП України підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, доводи відповідача про те, що положення статті 117 КЗпП України не поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення, є помилковими.

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до абзацу 1 ч.2 ст.122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (стаття 117 Кодексу законів про працю України) обмежене строком, який - з урахуванням висновків викладених, зокрема у постановах Верховного Суду від 07.09.2023 у справі № 160/914/23, від 02.05.2024 у справі № 300/1906/21 - у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби визначений у частині п`ятій статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України і становить один місяць (з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів).

Щодо моменту, коли позивач мав дізнатися про порушення своїх прав у подібних правовідносинах, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 сформувала висновки, що застосовні до цієї справи. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Отже, настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, пов`язане з наявністю таких юридично значимих обставин, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

З урахуванням викладеного, з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні особа - колишній публічний службовець - може звернутися в місячний строк з моменту фактичного розрахунку у повному обсязі.

Суд встановив, що остаточний розрахунок з позивачем проведений 31.07.2024 року (а.с. 13).

Отже, строк звернення до суду почав свій перебіг з 01.08.2024 та закінчився 01.09.2024.

З цією позовною заявою позивач звернувся до суду 08.08.2024 (а.с. 17), тобто з дотриманням місячного строку, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що позивач був обізнаний про порушене право 04.01.2024 (дата звернення до суду з позовом про зобов`язання нарахувати та виплатити остаточний розрахунок при звільнені), оскільки матеріали справи не містять докази проведення остаточного розрахунку саме у цю дату. Дата звернення до суду за захистом порушеного права щодо виплати остаточного розрахунку при звільнені у повному обсязі не може бути ототожнена з датою фактичної виплати всіх належним працівнику сум.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом є безпідставними.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції необхідно змінити шляхом викладення абзацу третього резолютивної частини у наступній редакції, а саме: «Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з 02 грудня 2019 року по 31 липня 2024 року у сумі 262 674 (двісті шістдесят дві тисячі шістсот сімдесят чотири) грн 33 коп.».

У решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2024 року - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2024 року - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2024 року - змінити та викласти абзац третій резолютивної частини рішення у наступній редакції:

«Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з 02 грудня 2019 року по 31 липня 2024 року у сумі 262 674 (двісті шістдесят дві тисячі шістсот сімдесят чотири) грн 33 коп.».

У решті рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна