Справа № 640/18266/20
Суддя: Марич Є.В.
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2025 року №640/18266/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення компенсації та середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні,

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог 29.11.2022р., просить суд стягнути з відповідача, правонаступника Генеральної прокуратури України, на користь позивача: компенсацію за дні невикористаної відпустки в сумі 9030,42 грн.; грошову компенсацію у подвійному розмірі за перебування у відрядженнях у вихідні та святкові дні, а також у надурочну роботу, у вихідні та святкові дні, у тому числі в нічний час; середній заробіток за весь час затримки при звільненні по день ухвалення судового рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.10.2020р. відкрито спрощене позовне провадження у справі, вирішено здійснювати її розгляд у порядку письмового провадження.

Законом України від 13.12.2022р. №2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" (далі - Закон №2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних Закону №2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На адресу Київського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна вказана справа, яку відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, було передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Маричу Є.В.

Ухвалою суду справу прийнято до провадження суддею Маричем Є.В., вирішено здійснювати її розгляд у спрощеному позовному провадженні без проведення судового засідання.

У матеріалах справи наявні подані відповідачем до суду відзив на позовну заяву та додаткові пояснення щодо заяви про збільшення позовних вимог від 29.11.2022р., а також подана позивачем відповідь на відзив.

З поданих процесуальних заяв слідує, що позивач просить суд задовольнити позовні вимоги, натомість відповідач заперечує проти їх задоволення.

Дослідивши обставини справи, судом було встановлено наступне.

Наказом Генерального прокурора від 15.11.2019р. №1542ц позивача звільнено з посади заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20.11.2019р.

При цьому, з позивачем проведено розрахунок, зокрема відповідачем проведено виплату компенсації за невикористані 155 днів відпустки (згідно копії розрахункового листа за листопад 2019р.).

У позовній заяві стверджується, що з листа відповідача від 20.12.2019р. №18-2791вих-19 позивач дізнався про бездіяльність щодо проведення з останнім повного розрахунку при звільненні, позаяк відповідачем не виплачено звільненому працівнику компенсацію за 06 невикористаних днів щорічної відпустки в сумі 9030,42 грн.

Окрім того, позивач наголошує на тому, що згідно розпоряджень Генеральної прокуратури України, він за період 2014-2015р.р. здійснював чергування у позаробочий час, у тому числі у вихідні та святкові дні, а у період з 2013-2019р.р. був відряджений для роботи на території різних регіонів України, а також за її межами, при цьому частина днів відряджень припала на вихідні та святкові дні.

З листів відповідача від 29.08.2022р. (вих. №21-1240вих-22, №21-1241вих-22) позивачу стало відомо, що у зазначені дні грошова компенсація у розмірі та порядку, що визначені законодавством про працю, відповідачем на користь позивача не нараховувалась та не виплачувалась.

На думку позивача, наведені обставини зумовили зобов`язання відповідача виплатити на його користь наведені грошові компенсації та додатково середній заробіток за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку.

Відповідач не погоджується із вказаними доводами позивача, при цьому стверджує, що розрахунок з останнім проведено при звільненні у повному обсязі.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з таких приписів законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи прокуратури України та їх посадові особи зобов`язані діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ (далі - Закон №113-ІХ) запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Зокрема, згідно з п. 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону No113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (далі-Закон №1697-VII).

За приписами п. 7 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Відповідно до п. 19 розділу 11 «Прикінцеві і перехідні положення» Закону No113-ІХ прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї з наступних підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестац1ю;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

З) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність, у відпустці чи у відрядженні до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту.

Указані в цьому пункті прокурори можуть бути звільнені з посади прокурора також і на інших підставах, передбачених Законом України "Про прокуратуру".

Так пунктами 9, 11 розділу 11 Закону №113-ІХ атестація прокурорів здійснюється кадровими комісіями згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

Відтак, Генеральним прокурором на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом, видано наказ від 03.10.2019р. №221 «Про затвердження Порядку проходження прокурорами атестації» (зі змінами, внесеними наказами Генерального прокурора від 17.12.2019р. №336, від 04.02.2020р. №65, від 19.02.2020р. №102) (далі - Порядок №221).

Відповідно до п. 11 Порядку №221 особиста участь прокурора на всіх етапах атестації є обов`язковою. У разі неявки прокурора для проходження відповідного етапу атестації у встановлені кадровою комісією дату, час та місце, кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження атестації прокурором.

Позивач не з`явився на іспит першого етапу атестації у формі анонімного тестування з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, що відбувався 23, 24.10., 04.11.2019р., у зв`язку із чим кадровою комісією №1 прийнято рішення від 04.11.2019р. №268 про неуспішне проходження ним атестації.

Враховуючи викладене, наказом Генерального прокурора від 15.11.2019р. №1542ц позивача звільнено з посади заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20.11.2019р.

Згідно із пунктами 8, 9 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998р. №59 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31.03.1998р. за №218/2658 (далі - Інструкція), на працівника, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу того підприємства, до якого він відряджений. Замість днів відпочинку, не використаних за час відрядження, інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються.

Якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні та святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до законодавства.

При цьому, якщо працівник перебуває у відрядження у вихідний день, то йому після повернення з відрядження в установленому порядку надається інший день відпочинку (пункт 10 розділу І Інструкції).

Можливість надання працівникові іншого дня відпочинку відповідно до законодавства у сфері регулювання трудових відносин у разі, якщо наказом про відрядження передбачено повернення працівника з відрядження у вихідний день, передбачена пунктом 11 розділу І цієї Інструкції.

Водночас слід зазначити, що відбуття у відрядження у вихідний день, наявність розпорядження про відрядження, початок якого припадає на вихідний день сам по собі не свідчить про фактичну роботу у вихідні дні.

Статтею 71 КЗпП України робота у вихідні дні забороняється. Залучення працівника до роботи в ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації підприємства і лише у виняткових випадках, передбачених цією статтею, за письмовим наказом власника або уповноваженого ним органу.

При цьому, згідно зі статтею 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошові формі у подвійному розмірі.

У святкові та неробочі дні, зазначені у ч. ч. 1, 2 ст. 73 КЗпП України, допускаються роботи, припинення яких - неможливе через виробничо-технічні умови (безперервно діючі підприємства, установи, організації), роботи, викликані необхідністю обслуговування населення.

Абзацом 2 п. 21 розділу V Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Генеральної прокуратури України, введених в дію наказом Генерального прокурора України від 05.07.2011р. №73 (далі - Правила), чинними у 2014-2015 роках, встановлено трудовий розпорядок з тривалістю робочого часу, шо не перевищує 40 годин на тиждень, з початком роботи з 9 години - упродовж робочого тижня; кінцем робочого дня, крім п`ятниці (о 16 годині 45 хвилин) - о 18 годині.

Згідно з абзацом восьмим пункту 21 розділу V Правил залучення працівників для виконання невідкладної та непередбаченої роботи у святкові, неробочі та вихідні дні проводиться у випадках та у порядку, передбачених законодавством.

У святкові дні за розпорядженням Генерального прокурора України з метою вирішення невідкладних питань, отримання термінової інформації здійснюється чергування оперативними працівниками апарату (абзац дев`ятий пункту 21 розділу V Правил).

Слід зазначити, що загальне трудове законодавство не містить необхідної інформації ні про поняття, ні про порядок організації і здійснення чергувань, а саме визначення терміну «Чергування» в КЗпП України не наведено.

Разом з тим, статтею 98 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) і частиною другою статті 8 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995р. №108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадку, передбаченого ч. 1 ст. 10 цього Закону.

Відповідно до ст. 13 Закону №108/95-ВР оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначається Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII (далі - Закон №1697-VII).

Статтею 81 Закону №1697-VII визначено заробітну плату прокурора. Водночас Законом України від 28.12.2014р. №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» внесено зміни до Бюджетного кодексу України від 08.07.2010р. №2456-VI, зокрема розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п. 26, яким, серед іншого, встановлено, що норми і положення ст. 81, п. п. 13, 14 розділу 8 «Перехідні положення» Закону №1697-7 застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Відповідно до ст. 4 Закону №1697-VII організація та діяльність органів прокуратури визначаються Конституцією України, цим та іншими Законами України.

Таким чином, норми законів України. про державний бюджет передбачали правове регулювання питання оплати праці, в тому числі прокурорів, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Умови оплати праці працівників органів прокуратури затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012р. №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (зі змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 30.09.2015р. №763 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012р. №505» і від 30.08.2017р. №657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури») (далі - Постанова №505).

Відповідно до п.п. 1 п. 2 Постанови №505 керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці надано право установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів; надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, зокрема, працівникам - у розмірі до 100 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки (винагороди) за вислугу років.

З наведеного слідує, що Постанова №505 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, не передбачала виплату працівникам органів прокуратури України компенсації за роботу в надурочний час, однак встановлювала надбавку за виконання особливо важливої роботи, при визначенні розміру якої враховувалася інтенсивність і напруженість у роботі, ступінь завантаженості й складність виконуваної роботи, тобто, фактично, передбачала роботу, яку позивач у заяві про збільшення розміру позовних вимог охарактеризував як «робота в надурочний час» (відрядження у вихідні та святкові дні, проведення невідкладних слідчих дій, у тому числі у нічний час доби, чергування тощо).

Відтак, аналіз положень Постанови №505 свідчить про те, що ця доплата не була обов`язковою виплатою і встановлювалася наказом керівника персонально кожному прокурору, в тому числі і позивачу у розмірі, який визначався залежно від обсягу та складності роботи.

Разом з тим, суд критично сприймає, а тому не враховує доводи позивача у заяві про збільшення розміру позовних вимог на накази та розпорядження Генеральної прокуратури України про службові відрядження та чергування за період його роботи з 2013р. по 2019р., як на підставу для здійснення оплати за надурочну роботу, з огляду на безпідставність таких доводів, оскільки зазначені ним терміни охоплювалися поняттям «виконання особливо важливої роботи», за яку позивачу нараховувалася та виплачувалася надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи.

Крім того, суд враховує те, що позивач протягом 2013-2019р.р. не оскаржував відповідні накази та розпорядження Генеральної прокуратури України, а отже не заперечував їх законність та обґрунтованість.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 26.05.2020 у справі №820/1267/16 (адміністративне провадження №К/9901/10269/18), де судом зазначено: «питання оплати праці працівників прокуратури має свої специфічні особливості, в тому числі у частині їх правового регулювання. Якщо положення вказаних Законів України «Про прокуратуру» встановлюють і регулюють види складових заробітної плати, то положення актів Кабінету Міністрів України врегульовують порядок, умови і розмір таких виплат. Зокрема, таким актом є прийнята Кабінетом Міністрів України постанова від 31.05.2012р. №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». Вказані нормативно-правові акти не передбачають виплату працівникам органів прокуратури України компенсації за роботу в надурочний час. Також ці нормативно-правові акти є спеціальними стосовно положень Кодексу законів про працю України і Закону України «Про оплату праці». За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Правовідносини, які виникають під час проходження публічної служби, за наявності спеціального законодавства регулюються останнім. Відтак, Верховний Суд відхиляє аргументи касаційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України і Закону України «Про оплату праці».

Разом з тим, відповідно до роз`яснень ВАСУ, які викладені у листі від 26.10.2010р. №753/11/13-10 «Про розв`язання спорів, що виникають з відносин публічної служби», за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства застосовуються лише у випадку, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин.

Аналогічний висновок зробив ВС України у постанові від 17.02.2015р. у справі №21-8а/15, зазначивши, що «правовідносини, які виникають під час проходження публічної служби, за наявності спеціального законодавства регулюються останнім. ...Так, питання оплати праці працівників прокуратури України врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012р. №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (надалі також «Постанова №505»), яка не передбачає виплату працівникам органів прокуратури України компенсації за роботу в надурочний час. Відповідно до вимог Постанови №505 прокурорсько-слідчим працівникам встановлюється доплата за виконання особливо важливої роботи, при визначенні якої враховується інтенсивність і напруженість у роботі, ступінь завантаженості й складність виконуваної роботи. Ця доплата не є обов`язковою виплатою і залежить від наявності коштів на виплату грошового забезпечення, а також встановлюється кожній особі персонально відповідним наказом керівника і виключно в межах сум, затверджених у кошторисах видатків відповідного року на зазначені цілі.

Враховуючи викладене, позовні вимоги у частині стягнення грошової компенсації у подвійному розмірі за перебування у відрядженні у вихідні та святкові дні, а також за надурочну роботу у вихідні та святкові дні, у тому числі в нічний час, є необґрунтованими, тому не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за дні невикористаної відпустки (06 днів) в сумі 9030,42 грн.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивачу при звільненні нараховано та виплачено компенсацію за невикористані 155 днів відпустки.

Згідно позиції відповідача, при переведенні позивача з органів прокуратури Полтавської області у 2013р. залишок невикористаної відпустки складав 97 календарних днів, а залишок відпустки за період роботи в Генеральній прокуратурі - 63 календарні дні.

Позивач з такою позицією не погоджується, натомість стверджує, що невикористана відпустка складає станом на 2013р. (до призначення на посаду в Генеральній прокуратурі України) 98 календарних днів, а з 2013р. по дату звільнення - 63 календарні дні, що в сумі складає 161 день. Відтак, на думку позивача, останньому не виплачено компенсацію у розмірі 9030,24 грн. за 6 днів невикористаної відпустки (161-155=6).

Згідно розрахунку позивача, він підсумував невикористані дні наступним чином:

- з довідки прокуратури Полтавської області: 25+14+14+10+30+5=98 календарних днів - використані дні відпусток;

- з розрахунку Офісу Генерального прокурора: 287 (нараховано днів) - 224 (фактично використаних днів) = 63 (залишок не використаних днів).

Разом із тим, з довідки відділу кадрів прокуратури Полтавської області вбачається, що позивачем використана щорічна основна відпустка за періоди роботи:

- з 01.03.2006р. по 28.02.2007р. у кількості 25 календарних днів;

- з 01.03.2008р. по 28.02.2009р. у кількості 14 календарних днів;

- з 01.03.2010 по 28.02.2011 у кількості 14 календарних днів;

- з 01.03.2011р. по 28.02.2012р. у кількості 10 календарних днів.

Суд з позицією позивача не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-ХІІ, прокурорам і слідчим прокуратури надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів з оплатою проїзду до місця відпочинку і у зворотному напрямку. Атестованим працівникам прокуратури, які мають стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю: після 10 років - 5 календарних днів, після 15 років - 10 календарних днів, після 20 років - 15 календарних днів.

За таких умов, залишок невикористаної відпустки слід розраховувати наступним чином:

- з 01.03.2006 по 28.02.2007 у кількості 5 календарних днів (30-25=5);

- з 01.03.2008 по 28.02.2009 у кількості 16 календарних днів (30-14=16);

- з 01.03.2010 .по 28.02.2011 у кількості 16 календарних днів (30-14=16);

- з 01.03.2011 по 28.02.2012 у кількості 20 календарних днів (30-10=20).

Відтак, сумарно за вказані періоди позивачем не використано 57 календарних днів основної щорічної відпустки.

Крім того, за період роботи з 01.03.2012р. по 28.02.2013р. позивачем не використано 30 календарних днів щорічної основної відпустки, а також 5 днів - додаткової оплачуваної відпустки за стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років за 2012 рік та 5 днів - за 2013 рік.

Таким чином, сумарна кількість днів невикористаної відпустки станом на момент призначення позивача на посаду в Генеральній прокуратурі України становила саме 97 календарних днів, а не 98, як він стверджує.

Відповідно до листа Офісу Генерального прокурора від 30.01.2020р. №27 /3-589вих-20, залишок невикористаної відпустки за період роботи в Генеральній прокуратурі складає 63 календарні дні.

Враховуючи викладене, кількість днів невикористаної відпустки позивача за період роботи в органах прокуратури України мала б складати 160 календарних днів.

Проте, як зазначалося, відділом кадрів прокуратури Полтавської області позивачу нараховано 05 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за стаж роботи в органах прокуратури за 2013р.

Поряд із тим, при нарахуванні відпустки за 2013р. Генеральною прокуратурою України позивачу зараховано також ці дні, оскільки його переведення відбулося у період 2013р., а ця відпустка лишилась при призначенні на посаду в Генеральній прокуратурі України не використаною та підлягала врахуванню.

За таких умов її також враховано у листі Офісу Генерального прокурора від 30.01.2020р. №27/3-589вих-20 в графі кількість належних днів щорічної відпустки за 2013-2019р.р. у періоді з 01.03.2013р. по 28.02.2014р.

З наведеного слідує, що проведено подвійне врахування 5 днів невикористаної позивачем додаткової оплачуваної відпустки за стаж роботи в органах прокуратури за 2013р.

За таких умов, застосуванню підлягає наступний розрахунок: 63 к/д (залишок невикористаної відпустки за 2013-2019р.р.) + 97 к/д (залишок невикористаної відпустки станом на 2013р) - 5 к/д (внаслідок подвійного зарахування) = 155 к/д, які і були компенсовані позивачу на момент його звільнення.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за додаткові дні невикористаної відпустки (06 днів) в сумі 9030,42 грн. задоволенню не підлягають, як і вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати, як така, що є похідною від першої.

Наведене свідчить, що дії відповідача в межах даного спору були правомірними. Право позивача на повний та своєчасний розрахунок при звільненні не порушено. Отже, позовні вимоги є необґрунтованими, а тому суд залишає позов без задоволення.

Оскільки у задоволенні адміністративного позову відмовлено в повному обсязі, тому у суду відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судових витрат.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) до Офісу Генерального прокурора (місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13/15, ) про стягнення компенсації та середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні, - відмовити.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Марич Є.В.