Справа № 380/4764/21
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2025-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 380/4764/21 пров. № А/857/20592/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «ІРОКС» до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною і скасування постанови ,

суддя у І інстанції Лунь З.І.,

час ухвалення рішення 09 год 53 хв,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 11 липня 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2021 року Приватне акціонерне товариство «ІРОКС» (далі ПрАТ «ІРОКС») звернулося до суду з адміністративним позовом, у якому просило визнати протиправною і скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області (далі ГУ Дерджпраці) №ЛВ 0043/410/ПД/АВ/ФС-1 від 17.03.2021 про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення у сумі 360 000 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 у справі №380/4764/21, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2021, позов було задоволено

Постановою Верховного Суду від 13.12.2023 касаційну скаргу ГУ Держпраці було задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2021 скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому Верховний Суд вказав, що суди попередніх інстанцій неповно встановили фактичні обставини справи.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2024 вказаний позов ПрАТ «ІРОКС» було задоволено.

Суд першої інстанції виходив із того, що інспекційне відвідування ПрАТ ІРОКС було проведено на підставі звернення фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин. Однак ід час проведення позапланового заходу відповідач вийшов за межі підстав його проведення, оскільки з`ясовував не лише питання, яке було зазначено у зверненні заявника від 08.12.2020, чим порушив вимоги частини 1 статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі Закон № 877-V).

Щодо зазначеного у оскаржуваній постанові про встановлення під час проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування ПрАТ ІРОКС виконання трудової функції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , то 29.11.2019 та 11.12.2019 між ПрАТ ІРОКС та ТОВ МАРЛОН-CITI було укладено договори №12/01 та №12/02 про спільне інвестування у будівництво, за умовами яких ТОВ МАРЛОН-CITI має право брати участь у спільному інвестуванні у будівництво шляхом виконання будівельно-монтажних робіт. При цьому ОСОБА_1 і ОСОБА_2 оформлені на ТОВ МАРЛОН-CITI згідно з цивільно-правовими договорами з 11.01.2021 і відповідач не надав доказів того, що в ході проведення заходу було беззаперечно встановлено використання ПрАТ ІРОКС найманої праці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Отже обставини, викладені в акті інспекційного відвідування № ЛВ 0043/410/ПД/АВ від 21.01.2021 не підтвердилися і оспорювана постанова №ЛВ0043/410/АВ/ФС-1 від 17.03.2021 є протиправною.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ Держпраці, яке просило таке скасувати та відмовити у задоволенні позову ПрАТ ІРОКС.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ГУ Держпраці, встановивши в ході позапланової перевірки порушення законодавства про працю з питань, які не були предметом перевірки, однак є типовими для всіх працівників та безпосередньо стосуються правопорушення, яке зумовило призначення позапланової перевірки, має право винести припис та застосувати фінансову відповідальність до винної особи.

Під час проведення перевірки інспектори з метою проведення розмови з працівниками та уникнення переривання ними здійснення своїх трудових функцій, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вирішили задати декілька питань на робочому місці вказаних осіб, а тому порушення підпункту 5 пункту 10 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №823 від 21.08.2019 (далі Порядок №823) не було допущено.

Проведення розмови з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не на робочому місці, яке надано суб`єктом перевірки, не могло об`єктивно вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.

Зі змісту відповідей, наданих на запитання інспектора праці, встановлено, що особою чоловічої статі, з котрим ведеться розмова є ОСОБА_1 , який відповів, що працює муляром на «Іроксі» офіційно більше ніж півроку, з «восьмої до п`ятої», крім суботи і неділі, «трудову книжку приносив», «запис вносили», «заяву писав», «з наказом ознайомлений». ОСОБА_3 перебуває на випробувальному терміні в ПрАТ «ІРОКС» декілька днів, виконує трудову функцію муляра, станом на 20.01.2021 жодних договорів з ПрАТ «ІРОКС» не укладав. Зі слів ОСОБА_1 випливає, що він підпорядковується внутрішньому трудовому розпорядку, його праця юридично несамостійна, протікає в рамках об`єкту ПрАТ «ІРОКС».

Відтак, має місце приховане працевлаштування фізичних осіб на ПрАТ «ІРОКС» і відповідач довів порушення позивачем вимог частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) та постанови Кабінету Міністрів України №413 від 17.06.2015.

Надані разом із позовною заявою докази оформлення по цивільно-правовому договору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ТзОВ «Марлон-Сіті» жодним чином не спростовують виявленого порушення тa спрямовані на уникнення відповідальності за порушення законодавства про працю, оскільки вказані особи в ході заходу державного контролю повідомили, що працюють саме на ПрАТ «ІРОКС».

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ПрАТ «ІРОКС» підтримало доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечило обґрунтованість апеляційних вимог та просило залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 11.01.2021 ГУ Держпрац видало наказ №0021-П та направлення №0021 від 11.01.2021, якими інспекторам праці Гумен В.І., Веліахмедову Б.З., Кучмі М.І., Тріль І.Б., Пасічнику Р.Ю. було доручено провести позаплановий захід зі здійснення державного контролю у формі інспекційного відвідування на предмет додержання вимог законодавства про працю в частині неналежного оформлення трудових відносин.

Предметом здійснення заходу згідно з направленням було дотримання вимог законодавства про працю в частині виявлення неоформлених трудових відносин.

За результатами проведеного заходу державного контролю відповідачем складено акт №ЛВ0043/410/ПД/АВ від 21.01.2021, у якому зроблено висновок про встановлення порушення у ПрАТ ІРОКС частин 1, 3 статті 24 КЗпП та постанови Кабінету міністрів України від 17.06.2015 № 413, оскільки згідно із поясненнями, наданими ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інспектору та зафіксованими засобами відеотехніки, ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ПрАТ ІРОКС тривалий період часу (більше півроку) та виконує трудову функцію муляра, а ОСОБА_2 перебуває на випробувальному терміні в ПрАТ ІРОКС декілька днів та виконує трудову функцію муляра, станом на 20.01.2021 жодних договорів з ПрАТ ІРОКС не укладав.

У зв`язку з відмовою об`єкта відвідування від підписання акта, такий складено у трьох примірниках. Два примірники акта 21.01.2021 надіслано об`єкту відвідування рекомендованим листом з описом документів у ньому та повідомленням про вручення за № 047. У зв`язку з неповерненням об`єктом відвідування підписаного примірника акта 02.02.2021 інспектором праці Гумен В.І. складено акт про відмову від підпису №ЛВ0043/410/ПД/АВ/ВП, один примірник якого надіслано об`єкту відвідування рекомендованим листом з повідомленням про вручення № 037.

Відтак ГУ Держпраці прийняло постанову №ЛВ0043/410/АВ/ФС-1 від 17.03.2021, якою на ПрАТ ІРОКС накладено штраф у сумі 360 000 грн.

ПрАТ ІРОКС не погодилося із правомірністю такого рішення відповідача та звернулося до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 259 КЗпП державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до приписів Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96 (далі Положення №96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) регламентовано приписами Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V від 05.04.2007 (дал Закон № 877-V).

За приписами частини 1 статті 2 вказаного Закону його дія поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки висновку суду першої інстанції про відсутність у відповідача достатніх доказів на підтвердження фактів порушення позивачем законодавства про працю, що зафіксовані у акті №ЛВ0043/410/ПД/АВ від 21.01.2021, висновки якого були покладені в основу оспорюваної постанови №ЛВ0043/410/АВ/ФС-1 від 17.03.2021.

При цьому позивачем не заперечується право ГУ Держпраці проводити позапланові заходи зі здійснення державного контролю у формі інспекційного відвідування на предмет додержання вимог законодавства про працю в частині неналежного оформлення трудових відносин, а також накладати штрафні санкції у разі виявлення порушень такого законодавства з додержанням Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509.

У статті 21 КЗпП міститься визначення поняття трудового договору, який означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами статті 24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом статті 265 КЗпП посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Частиною 4 статті 265 КЗпП встановлено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, на переконання апеляційного суду для прийняття відповідачем оспорюваної постанови про накладення штрафу необхідним є встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору, який має бути належним чином зафіксований та підтверджуватися достатніми доказами.

Виходячи із встановлених судом обставин, висновок ГУ Держпраці про встановлення факту порушення ПрАТ ІРОКС частин 1, 3 статті 24 КЗпП ґрунтується на тому, що в ході проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування позивача за адресою фактично місця здійснення господарської діяльності у м. Львову по вул. Величковського, 59-64 (територія будівельного майданчика) за виконання трудової функції було виявлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

При цьому з усних пояснень вказаних осіб, зафіксованих шляхом проведення відеозйомки, ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ПрАТ ІРОКС тривалий період часу та виконує трудову функцію муляра, а ОСОБА_2 перебуває на випробувальному терміні декілька днів, виконує трудову функцію муляра станом на 20.01.2021 та жодних договорів з ПрАТ ІРОКС не укладав. Водночас позивачем не було надано жодних документів, введення яких передбачено законодавством про працю, щодо працевлаштування вказаних осіб.

На відеозаписі, наданого відповідачем у розпорядження суду першої інстанції, особа ймовірно жіночої статі, яка не представилася, але сказала, що ми з Головного управління Держпраці у Львівській області, запитує у невстановленої особи чоловічої статі, чи тут знаходиться будівництво підприємства ПрАТ ІРОКС, на що отримує ствердну відповідь. У подальшому ставить запитання на якому підприємстві він працює та наводить уточнююче запитання: «На ІРОКСІ?». Відтак, виходячи із змісту наступних відповідей на запитання цієї особи слідує, що особою чоловічої статі, з котрим ведеться розмова є ОСОБА_4 , який повідомив, що працює муляром на ІРОКСІ офіційно більше, ніж півроку з восьмої до п`ятої окрім суботи і неділі, трудову книжку приносив, запис вносили, заяву писав, з наказом ознайомлений. Інша особа чоловічої статі, котра знаходилася у тому ж приміщенні, відповіла на запитання тієї ж особи жіночої статі, що він ОСОБА_5 , працює чотири дні на випробувальному терміні.

Разом із тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що під час інспекційного відвідування позивача працівники відповідача не встановили на підставі будь-яких офіційних документів особи таких працівників, не відібрали у них письмових пояснень з приводу обставин ведення ними трудової діяльності на об`єкті перевірки у м. Львову по вул. Величковського, 59-64.

При цьому позивачем було надано укладені 29.11.2019 та 11.12.2019 між ПрАТ ІРОКС та ТзОВ МАРЛОН-CITI договори №12/01 та №12/02 про спільне інвестування у будівництво, за умовами яких ПрАТ ІРОКС зобов`язується надати як свій внесок у спільне інвестування у будівництво право на здійснення будівельно-монтажних робіт, ТзОВ МАРЛОН-CITI має право брати участь у спільному інвестуванні у будівництво шляхом виконання будівельно-монтажних робіт.

Водночас судом першої інстанції було в становлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 оформлені на ТзОВ МАРЛОН-CITI згідно з цивільно-правовими договорами з 11.01.2021, які на час розгляду справи не були визнані нікчемними.

Апелянт наявність таких цивільно-правових договорів від 11.01.2021 ТзОВ МАРЛОН-CITI з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не заперечував та не навів доводів про неможливість їх врахування при вирішенні спору, що розглядається.

Відповідно до приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що адміністративний суд, керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відтак, апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Європейський суду з прав людини визначив, що «…адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень».

Хоча ця справа стосується податкового спору, на переконання апеляційного суду, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Таким чином, на думку апеляційного суду, слід вважати вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не було належним чином доведено наявність факту порушення позивачем вимог трудового законодавства, а отже про відсутність належних підстав для винесення оспорюваної постанови про застосування за це штрафних санкцій .

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року у справі №380/4764/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк