Справа № 260/7507/24
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

про залишення позовної заяви без розгляду

17 лютого 2025 рокум. Ужгород№ 260/7507/24

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Калинич Я.М.,

при секретарі судового засідання Деяк О.М.,

за участі:

позивач не з`явився,

представник позивача не з`явився,

представник відповідача не з`явився,

розглянувши у підготовчому засіданні заяву представника відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду та заяву представника позивача про поновлення строку звернення до суду, поданих в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, в якому просить поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора-чергового чергової частини відділення поліції №2 Мукачівського районного управління ГУНП в Закарпатській області.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви, шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску.

05 грудня 2024 року, від представника позивача на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. Зокрема, позовна заява була викладена в новій редакції, а саме:

1. Визнати протиправними з моменту прийняття та скасувати накази:

1.1. пункт 1 наказу начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 04.06.2024 №1397 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності поліцейських ВнП №2 Мукачівського РУП ГУНП»;

1.2. наказ начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 05.06.2024 №119о/с «По особовому складу» відповідно до частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за п.6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) капітана поліції ОСОБА_1 (0071905), інспектора - чергового чергової частини відділення поліції №2 Мукачівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, з 05 червня 2024 року.

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора - чергового чергової частини відділення поліції №2 Мукачівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, з 05 червня 2024 року.

3. Стягнути з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу без утримання податків й інших обов`язкових платежів, починаючи з 05.06.2024 по день прийняття судом рішення про поновлення на роботі.

4. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора чергового чергової частини відділення поліції №2 Мукачівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області.

5. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Також, на виконання вимог ухвали суду від 20.11.2024 року, позивачем було подано клопотання про поновлення строку звернення до суду. Так, у клопотання останній зазначив, що із оскаржуваними Наказами від 04.06.2024 №1397 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності поліцейських ВнП №2 Мукачіського УП ГУНП» та від 05.06.2024 №119о/с «По особовому складу» не ознайомлювався та копій їх у передбачений законодавством спосіб не отримував. Вказує, що в період звільнення перебував на лікарняному, саме на стаціонарному лікуванні з 29.05.2024 року по 04.06.2024 року у КНП «УмБКЛ» Ужгородської міської ради, про що свідчить виписка №5937/687. В подальшому продовжив абулаторне лікування по місцю проживання з 05.06.2024 року по 24.06.2024 року про що свідчать листи непрацездатності КНП «Воловецька центральна лікарня Воловецької селищної ради» №23349848-1 від 14.06.2024 та №23678350-1 від 24.06.2024 року. 24.06.2024 року позивач вийшов із лікарняного та мав намір з`явитися на роботу, однак від колег по роботі позивачу стало відомо, що він ніби-то звільнений з роботи. Дізнавшись про можливе звільнення позивач вчиняв активні дії направлені на встановлення факту дійсності звільнення з роботи, однак уповноважені особи відділу кадрового забезпечення відмовились, на усну вимогу останнього надавати відповідні Накази. У зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості належним ном захистити порушене його право на працю. Позивач зазначає, що весь цей час відповідач вчиняв протиправні дії направлені на затягування видачі відповідного Наказу про звільнення, виключно з метою унеможливлення позивача звернутись до суду, за захистом порушеного права.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження. Зазначено, що вирішення заяви позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду відбудеться в підготовчому засіданні та з урахуванням, за наявності, правової позиції відповідача щодо окресленого процесуального питання.

20 грудня 2024 року до суду від представника відповідача надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду. Заяву мотивує тим, що наказом ГУНП в Закарпатській області від 04.06.2024 №1397 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності поліцейських ВнП №2 Мукачівського РУП ГУНП» до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби, що було реалізовано наказом ГУНП в Закарпатській області від 05.06.2024 №119о/с. Так, листом УКЗ ГУНП від 05.06.2024 року №871/106/2-2024, позивачу було повідомлено про його звільнення зі служби, додавши до листа витяг з наказу ГУНП в Закарпатській області від 05.06.2024 №119о/с, надіславши все поштовим зв`язком 06.06.2024 року (поштове відправлення №849), а тому позивач вважався таким, що ознайомлений з наказом 10.06.2024 року, саме з цієї дати позивач повинен був оскаржити наказ у 15-денний термін сплив якого вийшов 26.06.2024 року, натомість позивач звернувся до суду 19.11.2024 року з пропуском строку звернення до суду. Також відповідач звертає увагу на те, що вказане відправлення позивач відмовився отримувати, про що свідчить відмітка працівника поштового зв`язку від 19.06.2024 року, що в розумінні ч.6 ст.22 Дисциплінарного статуту НП України вважається, що позивач отримав наказ.

Відповідач переконаний, що позивач був достеменно обізнаний стосовно підстав проведення стосовно нього службового розслідування з приводу чого надавав пояснення дисциплінарній комісії, а тому повинен був бути зацікавленим у результатах службового розслідування, та цілком міг очікувати на імовірність застосування щодо нього дисциплінарного стягнення і відповідно розраховувати на те, що строк звернення до суду може бути обмеженим законом. Також відповідно до п.11 Розділу 3 наказу МВС від 26 квітня 2017 року №347 «Про організацію виготовлення та видачі службових посвідчень Національної поліції України», при звільненні зі служби з поліції, особа зобов`язана повернути службове посвідчення до підрозділу кадрового забезпечення. Відповідно, усвідомлюючи про своє звільнення зі служби, 14.06.2024 року позивач надіслав службове посвідчення до УКЗ ГУНП.

Крім того, у зв`язку з прийняттям наказу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 05.06.2024 №119о/с, позивачу з липня 2024 року припинено виплату грошового забезпечення, яке проводилося щомісячно. Також після 05.06.2024 року позивач на роботу не виходив, що не підпадає сумніву того, що позивач був обізнаним про своє звільнення зі служби.

06 січня 2025 року Закарпатський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху: у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду відмовив, залишив без руху адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та надав позивачу п`ятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

17 січня 2025 року року до суду надійшла заява представника позивача про поновлення строків, яку обґрунтував тим, що позивач не ознайомлювався із оскаржуваними наказами від 04.06.2024 №1397 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності поліцейських ВнП №2 Мукачіського РУП ГУНП» та від 05.06.2024 №119о/с «По особовому складу» та копій їх у передбачений законодавством спосіб не отримував. В період звільнення позивач перебував на лікарняному, саме лікувався в стаціонарі з 29.05.2024 року по 04.06.2024 року у КНП «УмБКЛ» Ужгородської міської ради про що свідчить виписка №5937/687. В подальшому після завершення стаціонарного лікування, позивач продовжив амбулаторне лікування по місцю проживання з 05.06.2024 року по 24.06.2024 року про свідчать листи непрацездатності КНП «Воловецька центральна лікарня Воловецької селищної ради» №23349848-1 від 14.06.2024 та №23678350-1 від 24.06.2024 року.

Зазначає, що 24.06.2024 року позивач вийшов із лікарняного та мав намір з`явитися на роботу, однак від колег по роботі позивачу стало відомо, що він ніби то звільнений з роботи. Дізнавшись про можливе звільнення позивач вчиняв активні дії направлені на встановлення факту дійсності звільнення з роботи, однак уповноважені особи відділу кадрового забезпечення відмовились, на усну вимогу останнього надавати відповідні Накази. У зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості належним чином захистити порушене його право на працю.

Вказує, що позивач не відносився пасивно до дій відповідача та 14.06.2024 року, одразу після закінчення лікування, було відправлено рекомендований лист №368 на адресу УКЗ ГУНП в Закарпатській області га заяву з проханням надіслати на його адресу копію наказу про звільнення, трудову книжку та військово-обліковий документ (військовий квиток). Разом із вищезазначеним листом було надіслано: службове посвідчення ЗКП №006801 та спеціальний жетон №0071905. Даний лист уповноважені особи ГУНП в Закарпатській області отримали 19.06.2024 року. У подальшому 10.10.2024 року на ім`я начальника сектору документального забезпечення ГУНП в Закарпатській області позивач написав заяву і надіслав її на електронну адресу , де просив надіслати на мою адресу копію наказу про звільнення в електронному та паперовому вигляді, але відповіді не отримав.

11.10.2024 року адвокат Повідайчик В.І. звернувся з адвокатським запитом в ГУНП в Закарпатській області для надання копії наказу ГУНП в Закарпатській області №119 від 05.06.2024 року, копій матеріалів службового розслідування та інших документів, які стали підставою для звільнення. Виконавець даний адвокатський запит отримав 26.10.2024 року та надіслав відповідь 07.11.2024 року.

Виходячи з наведеного представник позивача переконаний, що строк для звернення до адміністративного суд за захистом прав починає обчислюватись з 07.11.2024 року, тобто з моменту коли позивач дізнався про оскаржувані накази.

Ухвалою суду від 20 січня 2025 року продовжено судовий розгляд справи.

В підготовче засідання позивач та представник позивача не з`явились, проте в матеріалах справи міститься клопотання представника позивача про проведення судового засідання без його участі, заяву про поновлення строку звернення до суду підтримує та просить таку задовольнити. У задоволенні заяви представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду просить відмовити.

Відповідач явку свого представника в підготовче засідання не забезпечив, причини суду не повідомив, проте був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення такого.

Надаючи оцінку доводам клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду з позовом у цій справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно із ст.30 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», у разі відсутності поліцейського, якого притягнуто до дисциплінарної відповідальності, без поважних причин на службі копія наказу про застосування до нього дисциплінарного стягнення надсилається поштовим зв`язком (у разі можливості) на адресу місця проживання, зазначену в його особовій справі, або з використанням електронної комунікації за контактними даними, які наявні в розпорядженні його безпосереднього керівника. Поліцейський вважається таким, що ознайомлений з наказом про застосування дисциплінарного стягнення, після спливу чотирьох календарних днів з дня його відправлення поштовим зв`язком або після спливу двох календарних днів - у разі відправлення з використанням електронної комунікації. Доведення до поліцейського, який відсутній на службі без поважних причин, наказу про виконання застосованого до нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади або звільнення зі служби в поліції, здійснюється в порядку, визначеному цією статтею.

Вирішуючи питання поважності причин несвоєчасного подання позову, суд виходить із таких підстав та мотивів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як зазначено в п.41 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Також у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим в пункті 47 Рішення ЄСПЛ, Високий Суд вказав, якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява №3236/03, п.41, від 3 квітня 2008 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» зазначено: право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.

Згідно з ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Строк звернення до суду є процесуальним строком, установленим законом (а відтак, не може бути невідомий учасникам суспільних відносин наперед) і за загальним правилом є проміжком часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд звертає увагу на те, що факт припинення публічної служби особи та як наслідок припинення оплати праці не може бути невідомий зацікавленій особі у наступний календарний день від дати видання наказу з звільнення з роботи (служби).

При цьому, момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення прав (свобод чи інтересів) у відносинах публічної служби, слід виокремлювати від моменту, коли особа сформулювала власну незгоду із рішенням суб`єкта владних повноважень про припинення публічної служби (у тому числі внаслідок отримання професійної правничої допомоги адвоката) або дійшла до власного переконання чи усвідомлення невідповідності закону рішення суб`єкта владних повноважень про припинення публічної служби.

Суд також зауважує, що з огляду загальні правила виконання громадянином України обов`язків за посадою державної служби позивач не може бути не обізнаний із подією припинення проходження служби з моменту фізичного припинення виконання функцій.

З`ясування причин указаного припинення повинно відбуватись у межах строку звернення до суду згідно з ч.5 ст.122 КАС України, а остаточне формування правової позиції з приводу незгоди із відповідністю управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень стосовно припинення публічної служби положенням закону може бути безперешкодно здійснено вже після звернення до суду з урахуванням ч.1 ст.47, ст.80, ч.2 ст.121, ч.2 ст.173, ч.3 ст.262 КАС України.

За правовою позицією постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.07.2023р. у справі №990/154/22: 1) порівняльний аналіз виразів «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через неналежну реалізацію своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду; 2) інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов.

До кола поважних причин пропуску процесуального строку можуть бути віднесені реально існуючі обставини фактичної дійсності, які не залежать від внутрішньої волі заінтересованої особи, мали місце протягом перебігу пропущеного строку і створюють істотні та об`єктивно непереборні чи нездоланні перешкоди або труднощі у виконанні конкретної процесуальної дії у межах встановленого законом проміжку часу, у тому числі і дії з подання позову (постанова Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19, постанова Верховного Суду від 06.04.2023р. у справі №320/7204/21).

Оцінка обставинам неотримання позивачем копії оскаржуваних наказів надана судом в ухвалі про залишення адміністративного позову без руху.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу достеменно було відомо про проведення щодо нього службового розслідування, про що свідчить надання ним пояснень та, як наслідок, повинно було бути відомо про завершення такого службового розслідування та його результати.

Крім того, починаючи з липня 2024 року, після неотримання заробітної плати (грошового забезпечення), позивачу повинно було бути відомо про звільнення його зі служби у поліції.

Також з матеріалів справи вбачається, що листом від 05.06.2024 року за №871/106/2-2024, Головним управлінням НП в Закарпатській області повідомлявся позивач про його звільнення, шляхом направлення такого листа разом з витягом з наказу засобами поштового зв`язку 06.06.2024 року. Проте, поштове відправлення 849 повернулося до ГУПН в Закарпатській області без вручення з відміткою причини недосилання «адресат відмовився» (відтиск штампелю 19.06.2024).

Суд не приймає до уваги посилання позивача, як на підставу поважності пропуску строку звернення до суду, на те, що оскаржувані накази йому не оголошувались, не вручались, а копії цих наказів були отримані на запит адвоката лише 07.11.2024 року, оскільки вказані доводи не спростовують вищевикладені обставини щодо можливості дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів).

Крім того, позивач зазначає, що після закінчення лікування 24.06.2024 року колеги по роботі йому повідомили, що його звільнено.

До заяви про поновлення строку звернення до суду додано тільки заяву позивача до Головного управління НП в Закарпатській області від 10 жовтня 2024 року про надіслання останньому копії наказу про звільнення.

Відтак, належних доказів того, що починаючи з 24 червня 2024 року по 10 жовтня 2024 року існували непереборні обставини, які перешкоджали позивачу звернутися до відповідача за отриманням належним чином завірених копій оскаржуваних наказів та в подальшому з позовом до суду, позивачем до суду не надано.

Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020р. №340/1019/19).

Таким чином суд зосереджує увагу на тому чи міг позивач, усвідомити порушення своїх прав та, зокрема, звільнення з посади.

Разом з тим, слід мати на увазі, що позивач під час звернення до суду у тексті відповідного процесуального документа повинен зазначити дату обізнаності з порушенням права та подати на підтвердження власних доводів з даного приводу належні, допустимі, достатні та достовірні докази, а суд повинен перевірити юридичну спроможність та фактичну доказаність задекларованого позивачем твердження, але не має обов`язку у разі невиконання позивачем вимог процесуального закону у цій частині за власною ініціативою пересвідчуватись у справжньому існуванні будь-яких інших причин пропуску строку звернення до суду, окрім тих, які були зазначені власне позивачем.

При цьому, відповідно до правової позиції, сформульованої у постанові Верховного Суду від 14.09.2023р. у справі №520/12477/22:

1) поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів;

2) порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду;

3) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів. При зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів;

4) суд наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Також за правовою позицією постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2023р. у справі №990/139/23 «Аналіз практики ССПЛ свідчить, що у процесі прийняття рішень про поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення. Суд виходить таких міркувань:

1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим;

2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, унаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин;

3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі;

4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку;

5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

З урахуванням наведених висновків суд ураховує, що строк, пропущений позивачем, є значним.

Суд зазначає, що в даному випадку відсутні підстави, які виключають можливість отримання особою, інформації щодо подій та, зокрема, подій, які стосуються її особисто.

Як зазначалося вище, вказаний строк є значним, тож позивач, будучи співробітником поліції повинен був розуміти протягом цього строку, що він не перебуває на службі, фактично не виконує посадових обов`язків, не отримує грошове забезпечення, однак з 05.06.2024 року до дня отримання відповіді від відповідача на адвокатський запит він не виявив належної зацікавленості та не виявляв належне бажання звернутися до ГУ Національної поліції в Закарпатській області для з`ясування того, чи працює він на займаній посаді та в якому статусі перебуває.

Доводи про те, що позивач вважав себе відстороненим від виконання обов`язків суд також оцінює критично та зазначає, що вони перебувають у сфері суб`єктивного сприйняття реальності, яке не має належного підґрунтя. Належних доводів чому позивач вважав себе відстороненим від виконання обов`язків, однак не мав підстав вважати звільненим з посади, суду не надано та з матеріалів позовної заяви не вбачається.

Проте в будь-якому разі позивач усвідомлював, що не працює на займаній посаді.

В силу правового висновку постанови Верховного Суду від 01.06.2023р. у справі №300/4156/22 суд не наділений повноваженнями щодо самостійного визначення чи пошуку обставин, що зумовили об`єктивну неможливість позивача у визначений законодавством строк реалізувати своє право на подання позову.

Згідно ст.123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Положеннями ч.13 ст.171 КАС України визначено, що суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду (ч.15 ст.171 КАС України).

Відповідно до п.7 ч.1 ст.240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статей 160, 161, 172 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом.

Враховуючи, що вимоги ухвали суду від 06 січня 2025 року залишились не виконані, судом не визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду, суд дійшов висновку, про наявність підстав для задоволення клопотання представника відповідача та залишення позовної заяви без розгляду.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 122, 123, 240, 243, 248, 256, 293, 295, 297 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на звернення до адміністративного суду з позовом у справі №260/7507/24.

Задовольнити клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Залишити без розгляду позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (вул. Ракоці, буд. 13, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Роз`яснити позивачу, що залишення заяви без розгляду не позбавляє його права на повторне звернення до суду.

Направити копії цієї ухвали учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на цю ухвалу подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 21 лютого 2025 року.

СуддяЯ. М. Калинич