Справа № 380/3505/24
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2025-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 380/3505/24 пров. № А/857/19047/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року, що ухвалила суддя Морська Г.М. у м. Львові, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, у справі № 380/3505/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Державної установи "Центр пробації" які полягають у застосуванні із січня 2020 по грудень 2022 року включно, розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням служби та звільненням з неї;

- зобов`язати Державну установу "Центр пробації" здійснити перерахунок та виплату із січня 2020 року по грудень 2022 року включно, грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням служби та звільненням з неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, 01.01.2021 та 01.01.2022 відповідно.

17 червня 2024 року Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким позов задовольнив.

Визнав протиправними дії державної установи «Центр пробації» щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 за період з 29.01.2020 по 31.12.2022 грошового забезпечення з урахуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.

Зобов`язав державну установу «Центр пробації» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення) за період з 29.01.2020 по 31.12.2022 із урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704, з урахуванням виплачених сум.

Визнав протиправними дії державної установи «Центр пробації» щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2020-2022 роки виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704.

Зобов`язав державну установу «Центр пробації» перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2020-2022 роки виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704.

Визнав протиправними дії державної установи «Центр пробації» щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704.

Зобов`язав державну установу «Центр пробації» перерахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має право на перерахунок грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 31.12.2022 із урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704.

Не погодившись із цим рішенням суду його оскаржив відповідач, який просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що бюджетні асигнування на 2020-2022 роки не передбачали збільшення видатків на підвищення посадових окладів для працівників Державної кримінально-виконавчої системи України. Також, відповідач звертає увагу на те, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України.

04 лютого 2025 року апеляційний суд прийняв ухвалу, якою зобов`язав позивачку подати докази поважності причин пропуску строку звернення до суду.

10 лютого 2025 року на виконання цієї ухвали позивачка подала пояснення у яких зазначила, що спірні правовідносини виникли у період з 29.01.2020 по 31.12.2022, коли діяла редакція статті 233 Кодексу законів про працю України, яка не обмежувала будь-яким строком право особи звернутися до суду з позовом про стягнення належної їй заробітної плати, а тому позивачка вважає, що не пропустила строк звернення до суду встановлений цією статтею.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що позивачка проходила військову службу з 07.07.1993 по 31.12.2022 в органах внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби України.

На підставі наказу директора Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України від 15.12.2022 № 711/к позивачка звільнена з військової служби з 31.12.2022 року.

Позивач зазначає, що станом на день прийняття наказу про звільнення відповідач не провів з нею розрахунків в повному обсязі, зокрема, грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 31.12.2022, виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, 01 січня 2021 року та 01 січня 2022 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1-14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704.

Також відповідач не провів перерахунку та виплати допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні, надбавок та доплат, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020. 01.01.2021 та 01.01.2022.

У зв`язку з цим позивачка звернулася до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Що стосується строку звернення до суду апеляційний суд зазначає наступне.

Апеляційний суд встановив, що позивачка звернулася до суду з приводу виплат, а саме грошового забезпечення та допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні, надбавок та доплат, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020. 01.01.2021 та 01.01.2022, які, на її думку, не були виплачені під час проходження служби та, які мали бути виплачені позивачці при звільненні, під час проведення з нею остаточного розрахунку.

Тому, на переконання апеляційного суду, вказаний спір є спором у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, у КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX внесені зміни до норм КЗпП України.

Зокрема, частини перша та друга статті 233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, до 19 липня 2022 року Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Варто зазначити, що на момент звільнення позивачки зі служби (31.12.2022 року), частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці обмежувався строком три місяці з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Разом з тим, відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Зважаючи на те, що карантин, пов`язаний з COVID-19, закінчився 30 червня 2023 року, то строк звернення до суду встановлений частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України розпочався 01.07.2023 року та закінчився 01.10.2023 року.

Апеляційний суд встановив, що з позовом про виплату грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 31.12.2022 та допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні, надбавок та доплат, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020. 01.01.2021 та 01.01.2022, позивачка звернулася 14.02.2024 року, а отже, пропустила тримісячний строк звернення до суду з позовом про виплату вказаних сум грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 21.12.2022.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Частиною четвертою ст. 123 КАС України передбачено, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

У свою чергу, пунктом 8 частини 1 статті 238 КАС України встановлено, що суд залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частиною четвертою ст. 123 КАС України передбачено, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Апеляційний суд поважних та об`єктивних причин пропуску строку звернення до суду з позовом не знайшов, тому дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 123 КАС України та залишення адміністративного позову про виплату грошового забезпечення та допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні, надбавок та доплат, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020. 01.01.2021 та 01.01.2022 за період з 29.01.2020 року по 31.12.2022 року без розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною 1 статті 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального права, відтак рішення суду, відповідно до вимог ст. 319 КАС України, з підстав визначених п. 8 ч.1 ст. 240 КАС України, необхідно скасувати, з одночасним прийняттям постанови про залишення позову без розгляду.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 308, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року у справі № 380/3505/24 скасувати та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії залишити без розгляду

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель