Справа № 380/5564/24
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2025-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2025 рокусправа № 380/5564/24

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кузана Р.І. розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо вирішення рапорту про звільнення ОСОБА_1 з військової служби з підстав, передбачених пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з «необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи»;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ухвалити рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби з підстав, передбачених пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з «необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи».

Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на таке. Позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану у військовій частині НОМЕР_1 . 02.12.2023 позивач подав рапорт про звільнення зі служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з «необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи». Інвалідом першої групи, що потребує стороннього догляду є його бабуся, з якою він мешкає. 13.12.2023 командир військової частини НОМЕР_1 скерував листа, яким відмовив йому у звільненні з військової служби. Причиною відмови зазначено, що висновок про необхідність постійного стороннього догляду має визначатися МСЕК, а не лікарською комісією. Також вказав, що позивач не може бути "надавачем соціальних послуг". Вважає, що відмова військової частини НОМЕР_1 звільнити його є незаконною з таких підстав. Відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) «військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: … г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): … необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи…». Як вбачається з тієї норми, право на звільнення військовослужбовця «у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи» має дві умови: - інвалідність особи, яка потребує догляду, відповідає І групі; - така особа потребує стороннього догляду. Інших умов законодавством не визначено. Тому відмова командування військової частини звільнити позивача з військової служби є незаконною. З цих підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 19.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Відзив обґрунтований тим, що позивач призваний на військову службу під час мобілізації та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт від 02.12.2023 (вх. №2227 від 02.12.2023) про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за бабусею ОСОБА_2 . Підпунктом «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено вичерпний перелік сімейних обставин, за якими військовослужбовці можуть бути звільненими з військової служби, серед яких, зокрема: «у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи», на яку посилався позивач у своєму рапорті. У тексті рапорту позивач вважає, що він повинен бути звільненим, оскільки у його бабці ОСОБА_2 немає нікого, крім позивача, хто може здійснити такий постійний догляд. Сам факт ствердження в Довідці до акту огляду медико-соціальної експертної комісії (Серія 10 ААА №858950), що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 через захворювання по зору має І групу інвалідності та «потребує постійного стороннього догляду», а також факт тимчасової відсутності інших близьких родичів, у тому числі матері ОСОБА_1 ОСОБА_3 , (доньки ОСОБА_4 ), на думку військової частини НОМЕР_1 , не породжує «необхідність здійснення саме ОСОБА_1 постійного догляду за інвалідом І групи ОСОБА_2 . Оскільки «постійний сторонній догляд» може здійснюватися лише за фізичною особою, яка повністю або частково позбавлена цивільної дієздатності, то до моменту винесення рішення суду та/або іншого уповноваженого органу держави про визнання постійної/тимчасової втрати/обмеження цивільної дієздатності у ОСОБА_2 , жодна стороння особа, у тому числі позивач ОСОБА_1 не набуває цивільно-правових або соціальних обов`язків по реалізації медичних рекомендацій медико-соціальної експертної комісії щодо «необхідності здійснення постійного стороннього догляду» за інвалідом першої групи ОСОБА_2 . Відповідач вважає, що крім позивача також будь-яка інша стороння особа за погодженням з ОСОБА_2 або органом опіки та піклування може набути статусу «опікуна», «піклувальника» або «надавача соціальної послуги по здійсненню догляду». З огляду на те, що до рапорту позивача не було додано рішення суду або рішення уповноваженого органу держави про призначення його «опікуном», «піклувальником» та/або «надавачем соціальної послуги по здійсненню догляду» за його бабцею ОСОБА_2 , то військовою частиною НОМЕР_1 законно було залишено без розгляду та відмовлено у звільненні з військової служби мобілізованого військовослужбовця (позивача ОСОБА_1 ).

Позивачем також не додано до рапорту докази відсутності інших родичів першого, другого та третього ступеня споріднення, що у свою чергу унеможливило командиру зробити категоричний висновок, що єдиним родичем, який може стати постійним доглядальником за ОСОБА_2 серед усіх членів її сім`ї та родини є її внук ОСОБА_1 . Виконання позивачем його громадянського обов`язку по здійсненню захисту Батьківщини як мобілізованого військовослужбовця на сьогоднішній день не припинено. Отже, підставою для звільнення онука-військовослужбовця відповідно до вимог підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» можливе лише у випадку доведення військовослужбовцем, що у нього вже наявна необхідність здійснювати постійний догляд за бабцею відповідно до прийнятого рішення суду про встановлення опіки або піклування (або відповідно до рішення іншого уповноваженого органу) на основі висновку МСЕК та/ або ЛКК закладу охорони здоров`я.

Також зазначає, що з долученого до рапорту Рішення «Про призначення/перерахунок компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі від 01.02.2024 вбачається відсутність права на отримання компенсації позивачем як особі, яка надає соціальні послуги, однак з даного рішення неможливо встановити сам факт призначення позивача особою, яка надає соціальні послуги на непрофесійній основі саме ОСОБА_2 . Зазначає, що командир військової частини НОМЕР_1 не уповноважений приймати рішення по призначенню військовослужбовця-позивача «опікуном», «піклувальником» та/або «надавачем соціальної послуги по здійсненню догляду» за його бабцею ОСОБА_2 , а також не уповноважений досліджувати та аналізувати можливості невизначеної кількості сторонніх осіб, які можуть реалізувати та забезпечити медичні рекомендації медико-соціальної експертної комісії. Просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник додатково зазначив, що 17.11.2023 Шевченківська районна адміністрація зареєструвала позивача помічником дієздатної фізичної особи ОСОБА_2 з правами та обов`язками, визначеними ст. 78 Цивільного кодексу України на термін до 14.08.24. Отже у позивача існує необхідність здійснювати догляд за інвалідом І групи.

Представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації та проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Позивач звернувся з письмовим рапортом на ім`я командира автомобільної роти військової частини НОМЕР_1 (зареєстрований за №2227 від 02.12.2023) та просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби в запас згідно з абзацом 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини) - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляд за особою з інвалідністю І групи ОСОБА_2 , яка інших доглядачів немає.

До рапорту позивач долучив нотаріально завірені копії таких документів: розпорядження №641 Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради (оригінал); висновку №92 про наявність порушення функцій організму (оригінал); довідки №88 до акту огляду МСЕК серії ААА №858950; посвідчення інваліда І групи, Серія НОМЕР_4 ; свідоцтва про народження ОСОБА_2 ; свідоцтва про розірвання шлюбу; свідоцтва про народження ОСОБА_5 ; свідоцтва про шлюб; свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; довідки про перебування на обліку у відділі соціального захисту; акту обстеження житлових умов; відомості з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб; паспорта ОСОБА_2 ; паспорта ОСОБА_1 ; довідки фізичної особи-платника податків ОСОБА_2 , фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 ; паспорта ОСОБА_3 ; паспорта ОСОБА_6 ; довідки до акту огляду МСЕК серії ААВ №038140.

Командир Військової частини НОМЕР_5 супровідним листом від 13.12.2023 №1626/8373/ОК4 рапорт та матеріали щодо звільнення позивача з військової служби в запас відповідно за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» повернув позивачу без реалізації.

В супровідному листі зазначив таке:

«До рапорту позивачем долучено висновок лікарської комісії про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 03.05.2023 №92 у якому визначено необхідність ОСОБА_4 у постійному сторонньому догляді. Однак, даний документ суперечить Постанові Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» від 12.06.2013 року №413, оскільки згаданою постановою передбачено, що висновком ЛКК підтверджується необхідність здійснення постійного догляду за особами до 18 років. Встановлення необхідності догляду для осіб віком від 18 років відноситься до компетенції МСЕК.

Окрім того, відповідно до п. 6 ст. 1 Закону України «Про соціальні послуги» надавачі соціальних послуг - юридичні та фізичні особи, фізичні особи - підприємці, включені до розділу "Надавачі соціальних послуг" Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг.

Згідно з п. 10 ст. 1 Закону України «Про соціальні послуги» отримувачі соціальних послуг - особи/сім`ї, які належать до вразливих груп населення та/або перебувають у складних життєвих обставинах, яким надаються соціальні послуги.

Відповідно до п. 14 ст. 1 Закону України «Про соціальні послуги» реєстр надавачів та отримувачів соціальних послуг - автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, використання, знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про надавачів та отримувачів соціальних послуг.

Належних документів, які підтверджують «необхідність» саме Вам здійснювати догляд за ОСОБА_7 та Ваш статус надавача соціальних послуг відповідно до Закону України «Про соціальні послуги» Вами не було надано».

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не звільнення його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звернувся з цим позовом до суду.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і до сьогодні.

Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено проведення загальної мобілізації.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Частиною 2 статті 4 Закону №3543-XII встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Відповідно до частин 5 та 6 статті 4 Закону №3543-XII вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.

Пунктом 12 частини 1 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

Зокрема, у підпункті г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачені підстави звільнення військовослужбовців через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

- у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

- у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

- військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

- військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

- один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

- військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

- перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

- якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Згідно з частиною 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

З матеріалів справи випливає, що позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 за призовом під час загальної мобілізації.

Спір у даній справі виник у зв`язку з відмовою відповідача у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення № 1153/2008), яке визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Відповідно до пункту 12 Положення №1153 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Пунктом 233 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 № 438/16454 і відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (із змінами і доповненнями) та Указу Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. (далі - Інструкція).

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (п. 1.1 Інструкції).

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України (абз. 13. п.14.10 Інструкції).

Статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Відповідно до п.14.10 Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Згідно з п. 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що звільнення військовослужбовців з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини, здійснюється військовослужбовцем, який не висловив бажання продовжувати військову службу, шляхом подання рапорту та документів, які підтверджують підстави для звільнення, а розгляд рапорту військовослужбовця про звільнення зі служби повинен відбуватися за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, уточнення даних про проходження особою військової служби, документальне підтвердження періодів служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проведення розрахунку вислуги років військової служби.

Наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи надання обґрунтованої відмови у задоволенні рапорту.

Суд наголошує, що згідно з п. 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді.

Як вже було встановлено, позивач подав рапорт, у якому просив клопотати перед командуванням Військової частини НОМЕР_1 про його звільнення з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII (через такі сімейні обставини або інші поважні причини) - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляд за особою з інвалідністю І групи ОСОБА_2 , яка інших доглядачів немає.

До рапорту позивач додав нотаріально завірені копії розпорядження №641 Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради (оригінал), висновку №92 про наявність порушення функцій організму (оригінал), довідки №88 до акту огляду МСЕК серії ААА №858950, посвідчення інваліда І групи, Серія НОМЕР_4 , свідоцтва про народження ОСОБА_2 , свідоцтва про розірвання шлюбу, свідоцтва про народження ОСОБА_5 , свідоцтва про шлюб, свідоцтва про народження ОСОБА_1 , довідки про перебування на обліку у відділі соціального захисту, акту обстеження житлових умов, відомості з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб, паспорта ОСОБА_2 , паспорта ОСОБА_1 , фізичної особи-платника податків ОСОБА_2 , фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 , паспорта ОСОБА_3 , паспорта ОСОБА_6 , довідки до акту огляду МСЕК серії ААВ №038140.

З відповіді від 13.12.2023 №1626/8373/ОК4 суд встановив, що відповідач вказав позивачу про таке: «До рапорту позивачем долучено висновок лікарської комісії про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 03.05.2023 №92 у якому визначено необхідність ОСОБА_4 у постійному сторонньому догляді. Однак, даний документ суперечить Постанові Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» від 12.06.2013 року №413, оскільки згаданою постановою передбачено, що висновком ЛКК підтверджується необхідність здійснення постійного догляду за особами до 18 років. Встановлення необхідності догляду для осіб віком від 18 років відноситься до компетенції МСЕК».

Як видно із рапорту позивача, ОСОБА_1 окрім висновку лікарської комісії про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 03.05.2023 №92, надав довідку №88 до акту огляду МСЕК серії ААА №858950, згідно з якою ОСОБА_2 є інвалідом першої групи по зору та потребує постійного стороннього догляду. Інвалідність встановлено безтерміново.

Суд зазначає, що відповідачем не взято до уваги вказану довідку №88 до акту огляду МСЕК серії ААА №858950, якою ОСОБА_2 визнано інвалідом І групи та такою, що потребує постійного стороннього догляду.

Суд також враховує, що 17.11.2023 Шевченківська районна адміністрація зареєструвала позивача помічником дієздатної фізичної особи ОСОБА_2 з правами та обов`язками, визначеними ст. 78 Цивільного кодексу України на термін до 14.08.2024.

Судом встановлено, що відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби відповідач вказав про те, що належних документів, які підтверджують «необхідність» саме позивачем здійснювати догляд за ОСОБА_2 та статус позивача, як надавача соціальних послуг відповідно до Закону України «Про соціальні послуги» не було надано.

Суд звертає увагу, що у відповіді відсутня інформація про конкретних осіб, які можуть, на думку відповідача, здійснювати постійний догляд, окрім позивача, а також не повідомлено, чому не достатньо наданих документів і які саме документи має надати позивач для належного розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби, що зумовило невизначеність і неповноту відповіді військової частини для особи, що подала рапорт.

Тому суд приходить до висновку, що відповідач формально віднісся до розгляду рапорту і рапорт позивача не є належним чином вирішеним.

Суд констатує, що саме відповідач є суб`єктом, до повноважень якого належить вирішення питання щодо звільнення позивача з військової служби за наслідком розгляду рапорту про звільнення з військової служби або надання мотивованої відмови в такому.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Суд наголошує, що згідно частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 5 Кодексу адміністративного України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

За своєю правовою природою бездіяльність - це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретних дій, які вона повинна була вчинити відповідно до вимог чинного законодавства.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Оигерка V. Пкгаіпе), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Кікіїа V. Роїапсі), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Сгатацау. Икгаіпе), заява №20390/07).

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зобов`язаний враховувати положення статті 13 Конвенції стосовно права на ефективний засіб юридичного захисту, під яким слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів (наслідків), дає найбільший ефект, забезпечує поновлення порушеного права та є адекватним наявним обставинам.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.

Суд зазначив, що такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 380/12913/21.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача розглянути рапорт згідно вимог законодавства та прийняти мотивоване та обгрунтоване рішення за результатами розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби відповідно до підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Щодо судового збору, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», такий відповідно до ст.139 КАС України, поверненню позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10,13, 14, 72-77, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби відповідно до абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби (вх. №2227 від 02.12.2023) відповідно до абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.І. Кузан