Справа № 380/14050/24
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 380/14050/24 пров. № А/857/34285/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Качмара В.Я., Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року, головуючий суддя Кухар Н.А., ухвалене у м. Львів, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ГУПФУ у Львівській області, в якому просила визнати протиправними та незаконними дії посадових осіб Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області відносно ОСОБА_1 за примус до ідентифікації у АТ «Ощадбанк» та через сервісний центр управління, як внутрішньо переміщеної особи; визнати протиправними та незаконними дії посадових осіб Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області відносно ОСОБА_1 щодо незаконної затримки їй пенсії у квітні 2024 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області вилучити з пенсійної справи та електронних обліків фонду відомості відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що вона має статус внутрішньо переміщеної особи; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області виплачувати пенсію ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на загальних підставах, які визначені чинним законодавством України; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області відповідно до п.7 ч. 1 ст.371 КАСУ виконати рішення суду негайно та відповідно до ч. 1 ст.382 КАС України встановити відповідачу строк на подання звіту про виконання судового рішення.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що Головним управлінням ПФУ у Львівській області з квітня 2024 протиправно припинено виплату пенсії ОСОБА_1 та зобов`язано позивача пройти ідентифікацію у АТ «Ощадбанк» та через сервісний центр управління, як внутрішньо переміщеної особи.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо застосування до ОСОБА_1 норм законодавства як для внутрішньо переміщених осіб щодо проходження ідентифікації до 31.03.2024 року; визнано протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2024 року; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ГУПФУ у Львівській області оскаржили його в апеляційному порядку, які, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просять суд апеляційної інстанції: позивач змінити рішення суду, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі; відповідач скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Свою апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тими ж доводами, що наводились нею у поданому адміністративному позові, однак безпідставно не взяті до уваги судом попередньої інстанції.

ГУПФУ у Львівській області свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, відтак відсутні підстави для визнання його дій протиправними.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію, призначену відповідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

У зв`язку з тим, що позивач не пройшла ідентифікацію у порядку Постанови №837, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області з 01.04.2024 року припинено їй виплату пенсії.

Не погодившись з такими діями відповідачів, Позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів із цим позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка відповідною заявою повідомила пенсійний орган про припинення її статусу як внутрішньо переміщеної особи, відповідач безпідставно продовжує надсилати позивачці листи із вимогою звернутися до УСЗН для встановлення чи відмови у статусі внутрішньо переміщеної особи. При цьому, виплата пенсії позивачу проводиться без урахування інформації з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб на виконання постанови Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 14.08.2017 року у справі №446/664/17 на загальних підставах.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Згідно статті 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону № 1058-ІV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Стаття 4 Закону № 1058-ІV визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до ст. 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування.

Статтею 7 Закону № 1058-IV визначено, що загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за певними принципами, до яких у тому числі віднесено принципи законодавчого визначення умов і порядку здійснення загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані нормами статті 47 зазначеного Закону, згідно з якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Припинення та поновлення виплати пенсії передбачене статтею 49 Закону № 1058-IV.

Так, згідно з положеннями частини першої зазначеної статті виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ця норма визнана неконституційною); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Статтею 46 Закону № 1058-IV визначено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Слід зазначити, що законами про пенсійне забезпечення, у тому числі Законом № 1058-IV (на час виникнення спірних правовідносин 01.04.2024), не передбачено такої підстави для припинення (призупинення) виплати пенсії, як «не проходження фізичної ідентифікації внутрішньо переміщенною особою».

Конституційний Суд України в рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Практикою Європейського суду з прав людини встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (Заява N 10441/06), п. п. 48, 49).

В той же, час, постановою Уряду від 08.08.2023 року №837 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 №1596 і від 05.11.2014 року №637» передбачено, що для отримання виплат у 2024 році особи із числа ВПО мають пройти ідентифікацію в АТ «Ощадбанк» або в органах Пенсійного фонду.

Крім того, обов`язок періодично (кожні три або шість місяців) проходити фізичну ідентифікацію в АТ «Ощадбанк» було визначено для осіб, які до 24.02.2022 набули статусу внутрішньо переміщеної особи відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

До кінця березня 2024 року фізична ідентифікація проводилася для тих українських пенсіонерів, які зареєстровані як внутрішньо переміщені особи до 24.02.2022 року та отримують виплати через АТ «Ощадбанк». Отже, у зв`язку з тим, що позивач не пройшла фізичну ідентифікацію, виплату пенсію з 01.04.2024 року припинено.

Як слідує з матеріалів справи, постановою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 серпня 2017 року визнано протиправними дії Кам`янка-Бузького об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо вимог звернутися ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Кам`янка-Бузької РДА для встановлення чи відмови у встановленні статусу внутрішньо переміщеної особи; зобов`язано Кам`янка-Бузьке об`єднане управління Пенсійного фонду України у Львівській області в подальшому утриматися від вчинення дій відносно ОСОБА_1 щодо вимог звернутися до Управління соціального захисту населення Кам`янка-Бузької РДА для встановлення чи відмови у встановленні статусу внутрішньо переміщеної особи.

Вказаною постановою встановлено, що довідка ОСОБА_1 про взяття її на облік як особи переміщеної з тимчасово окупованої території, була видана 17.10.2014 року, а 13.05.2015 року було продовжена на 6 місяців, тобто діяла до 13.11.2015 року.

Отже, враховуючи фактичні обставини справи та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що починаючи з 14.11.2015 року ОСОБА_1 не мала статусу внутрішньо переміщеної особи, оскільки термін дії відповідної довідки закінчився.

Окрім того, матеріалами справи стверджується, що позивачка з 27.01.2015 року постійно є зареєстрованою та проживає у АДРЕСА_1 .

Враховуючи такі обставини, а також той факт, що позивачка відповідною заявою повідомила пенсійний орган про припинення її статусу як внутрішньо переміщеної особи, суд дійшов до висновку, що відповідач безпідставно продовжує надсилати позивачці листи із вимогою звернутися до УСЗН для встановлення чи відмови у статусі внутрішньо переміщеної особи.

Суд вважає, що з моменту припинення дії довідки про взяття ОСОБА_1 на облік як особи переміщеної з тимчасово окупованої території та за умов наявності у неї постійного місця проживання у Кам`янка-Бузькому районі, позивачка повинна отримувати пенсію на загальних підставах, які визначені чинним законодавством.

Отже, судом встановлено, що позивач не є внутрішньо переміщеною особою.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду попередньої інстанції про те, що позивач не відноситься до даної категорії осіб, відповідачем протиправно застосовано до позивача положення постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» щодо проходження ідентифікації до 31.03.2024 року та протиправно припинено виплату пенсії з 01.04.2024 року

При цьому, як підтверджується матеріалами справи, виплата пенсії позивачу проводиться без урахування інформації з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб на виконання постанови Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 14.08.2017 року у справі №446/664/17 на загальних підставах, відтак висновки суду попередньої інстанції про те, що позовні вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області вилучити з пенсійної справи та електронних обліків фонду відомості відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що вона має статус внутрішньо переміщеної особи, та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області виплачувати пенсію ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на загальних підставах, які визначені чинним законодавством України до задоволення не підлягають.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у відповідності до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Крім цього, ст. 371 КАС України визначено вичерпний перелік судових рішень, які виконуються негайно.

Рішення у спірних правовідносинах не рішень, які виконуються негайно, відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд зауважує, що судовому захисту підлягає, зокрема, порушене право особи, а не таке, що можливо/ймовірно буде порушено у майбутньому, а тому суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні вказаних позовних вимог, оскільки такі є передчасні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційних скарг колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційних скаргах обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційні скарги на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року у справі №380/14050/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді В. Я. Качмар
С. М. Кузьмич