Справа № 400/9228/24
Суддя: Мельник О.М.
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2025 р. № 400/9228/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Мельника О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаГоловного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094,

треті особиГоловне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008,

провизнання протиправним та скасування рішення від 01.04.2024 №83 та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі -відповідач), за участі третьої особи - Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області в якому просить суд

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 01 квітня 2024 року за № 83 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , на підставі заяви від 25.03.2024 року.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 , до загального страхового стажу періоди проходження військової служби з 24.06.1983р. по 04.06.1985р, роботи у Колгоспі імені Кірова Нижньосірогозького району Херсонської області з 23.03.1983р. по 12.02.1996р, період роботи з 13.02.1996р по 31.12.1998р. у фермерському господарстві «Калина» Нижньосірогозького району Херсонської області та призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 пенсію за віком на підставі заяви від 25.03.2024 року із додатками.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подати у місячний строк звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 25 березня 2023 року подав до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області заяву про призначення пенсії по віку, відповідно до ст.26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV, на яку отримав рішення про відмову в призначенні рішення від 01.04.2024 року № 83, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи у обсязі 31 року. За розрахунками Відповідача страховий стаж позивача складає 19 років 8 місяців 28 днів. Позивач вказав, що ним були надані всі необхідні документи, та просив задовольнити позовні вимоги.

Від третьої особи-Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області надійшов відзив, в якому зазначено що відповідачем правомірно не зараховано періоди роботи позивача: згідно військового квитка № НОМЕР_2 з 24.06.1983 по 04.06.1985, оскільки не зазначено дату початку військової служби та згідно трудової книжки від 04.02.1984 НОМЕР_3 з 23.03.1983 по 05.02.1993 - період роботи у колгоспі ім. Кірова Нижньосірогозького району Херсонської області, у зв`язку з відсутністю довідки про відпрацьовані трудодні за цей період та з 13.02.1996 по 31.12.1998 - час роботи у фермерському господарстві «Калина» через відсутність документів про сплату внесків на соціальне страхування.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався, у зв`язку з чим, суд розглядає за наявними матеріалами справи, згідно вимог ч.6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

25.03.2024 року ОСОБА_1 звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії по віку, відповідно до ст.26 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV.

Рішенням Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області від 01.04.2024 №831 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Як вбачається з рішення, в результаті розгляду документів, доданих до заяви, встановлено, що до страхового стансу не зараховано періоди роботи: згідно військового квитка НОМЕР_4 з 24.06.1983 по 04.06.1985, оскільки не зазначена дата початку військової служби та згідно трудової книжки від 04.02.1984 НОМЕР_3 з 23.03.1983 по 05.02.1993 - період роботи у колгоспі потрібно підтвердити довідкою із зазначенням фактичного відпрацювання встановленої норми трудоднів за цей період, з 13.02.1996 по 31.12.1998 - час роботи у фермерському господарстві потрібно підтверджувати документами про сплату внесків на соціальне страхування.

Не погоджуючись з діями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України визначені Законом України від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" (надалі - Закон № 1788) та Законом України від 09.07.2003 року № 1058 - ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон № 1058).

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

У силу пункту 1 частини першої статті 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком.

Частиною першою статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 Закону №1058-IV)

Згідно зі ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ від 05.11.1991 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено статтею 62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 17 Порядку №637 визначено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника (пункт 18 Порядку №637).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637: довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Також, відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Судом встановлено, що у трудовій книжці позивача, згідно запису №1 від 23.06.1983р. Позивача прийнято в члени Колгоспу імені Кірова Нижньосірогозького району Херсонської області, згідно з поданою заявою та зараховано у члени колгоспу і призначено на посаду техніка-електрика відповідно до - Наказу голови колгоспу Пр №1 від 04.02.1984р.;

- згідно запису №2 від 25.06.1985р. Позивача призначено на посаду старшого електрика Колгоспу імені Кірова Нижньосірогозького району Херсонської області відповідно до Наказу голови колгоспу Пр №6 26.06.1985р.;

- згідно запису №3 від 01.05.1988р. Позивача призначено на посаду техніка по телефонізації відповідно до Протоколу голови колгоспу №5 від 04.02.1984р.;

- згідно запису №4 від 06.02.1993 колгосп ім. Кірова Нижньосірогозького району Херсонської області, реорганізовано в ВСГП ім. Кірова на підставі рішення загальних зборів колгоспників (прот. №1 від 06.02.1993), наказ Пр №2 від 06.02.1993;

- згідно запису №6 Позивач вибув із членів колгоспу за власним бажанням з 12.02.1996р, Наказ № 15-к від 12.02.1996р.

Підтвердженням того факту, що позивач виконував встановлений мінімум трудової участі в громадському господарстві є записи у Трудовій книжці колгоспника на сторінках за №18 та 19 «Трудова участь у громадському господарстві».

Суд вважає, що на працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань про зарахування стажу) за недоліки оформлення записів трудової книжки, якщо недоліки допущені із вини адміністрації підприємства.

Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 в справі №687/975/17 вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, відтак вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.

Європейський суд з прав людини у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011 року) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відсутність довідки про відпрацьовані трудодні з 23.03.1983 по 05.02.1993 період роботи у колгоспі ім. Кірова Нижньосірогозького району Херсонської області, не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача, зазначеного у його трудовій книжці.

Отже період роботи з 23.03.1983 по 05.02.1993 - у колгоспі ім. Кірова Нижньосірогозького району Херсонської області та з 13.02.1996 по 31.12.1998-у фермерському господарстві «Калина» Нижньосірогозького району Херсонської області відповідачем протиправно не було зараховано до страхового стажу при призначення пенсії.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача зарахувати до загального страхового стажу період проходження військової служби з 24.06.1983р. по 04.06.1985р у в Збройних Силах, суд зазначає наступне.

Як було встановлено судом раніше, відповідачем відмовлено в зарахуванні до страхового стажу періоду проходження військової служби з 24.06.1983р. по 04.06.1985, оскільки не зазначена дата початку військової служби.

Частиною третьою статті 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" визначено, що до стажу роботи зараховується військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Згідно з Формою №6 «Обліково-послужної картки» до військового квитка НОМЕР_4 , а саме п. 13 «Рішення призовної комісії» зазначено, що Позивач визнаний придатним до проходження строкової служби та призначений до частини зв`язку ШК.

Так у п. 14 даної Форми вказано, що позивача призвано ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправки у військову частину 24 червня 1983р.

Відповідно до Розділу ІІ «Проходження військової служби», а саме п. 17 «Призначення та переміщення по службі», вказаної картки, зазначено що позивач прибув для проходження військової служби до частини 26.06.1983р.

Також, вище вказані відомості дублюються у військовому квитку Позивача НОМЕР_4 , а саме у п. 15 та п. 20.

Відтак, на переконання суду, здійснення у військовому квитку уповноваженою особою військового комісаріату запису з не зазначеням дати початку військової служби, не заперечує його належність позивачу, а отже не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 . Такий підхід відповідача, суд уважає, надмірним формалізмом, внаслідок чого порушується право позивача на належне пенсійне забезпечення.

Більш того, дана помилка не є підставою для неврахування стажу, а тому період проходження позивачем військової служби згідно даних військового квитка має бути врахована відповідачем.

Отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 01 квітня 2024 року за № 83 підлягає скасуванню.

Проте, суд не знаходить підстав для задоволення позовної вимоги провести призначення пенсії ОСОБА_1 відповідно до заяви від 25.03.2024.

Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

У постанові від 26.09.2023 у справі № 420/5833/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує останнього вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Натомість, застосування такого способу захисту прав, свобод та інтересів позивача як зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, є правильним тоді, коли останній розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив у його задоволенні.

З урахуванням наведеного, можна зробити висновок, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом владних повноважень на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт владних повноважень дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати його прийняти рішення з урахуванням оцінки суду.

Враховуючи викладене, суд вважає, що належним способом захисту права позивача, що відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним, є зобов`язання відповідача зарахувати до стажу роботи спірні періоди, а також повторно розглянути заяву позивача від 25.03.2024, та прийняти рішення по суті заяви з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Щодо клопотання позивача про зобов`язання відповідача подати до суду в установлений судом строк звіт щодо виконання рішення суду, суд зазначає таке.

За нормами частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може, а, отже, наділений правом, а не закріпленим обов`язком під час прийняття рішення у справі.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а у разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладанням штрафу.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися залежно від наявності об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами.

Аналогічна правова позиція підтверджується практикою Верховного Суду, що викладена у додатковій постанові від 31.07.2018 у справі № 235/7638/16-а (адміністративне провадження № К/9901/43354/18) та в ухвалі від 23.04.2019 у справі № 805/516/18-а.

Зокрема, Верховний Суд зазначив у цих справах, що з огляду на ненаведення позивачем аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і ненадання останнім доказів в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про встановлення судового контролю.

У відповідності до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094, ідентифікаційний код 21910427) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 01 квітня 2024 року за № 83 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , на підставі заяви від 25.03.2024 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 , до загального страхового стажу періоди проходження військової служби з 24.06.1983р. по 04.06.1985р, період роботи у Колгоспі імені Кірова Нижньосірогозького району Херсонської області з 23.03.1983р. по 12.02.1996р, період роботи з 13.02.1996р по 31.12.1998р. у фермерському господарстві «Калина» Нижньосірогозького району Херсонської області.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.03.2024 про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

5. У іншій частині позову відмовити.

6 Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094, ідентифікаційний код 21910427) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.М. Мельник