Справа № 320/18716/23
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2025-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання Левкович А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м.Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства "Телекомпанія "ТЕТ" до Головного управління ДПС у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 13.02.2023 № 1, № 1 та № 1.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що позивач безпідставно не відніс до безнадійної заборгованості кредиторську заборгованість по взаємовідносинам із компанію «TV Media Planet Limited» по якій минув строк позовної давності, невірно здійснив розрахунок витрат на ліцензії за показ фільмів та відобразив їх у майбутніх звітних періодах, а також безпідставно сформував податковий кредит при сплату роялті за використання телевізійних програм Студії ТОВ «Драйв Продакшн» та ТОВ «Квартал 95».

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що строк позовної давності по зобов`язанням за контрактом з компанією «TV Media Planet Limited» не минув, витрати на сплату роялті за показ фільмів правомірно віднесено до складу витрат майбутніх періодів пропорційно календарним дням ліцензійного періоду, а договори зі Студія ТОВ «Драйв Продакшн» та ТОВ «Квартал 95» передбачали надання послуг з виробництва (створення) аудіовізувальних творів та видачі ліцензії на їх використання, тому формування показників податкового кредиту здійснено у відповідності до положень податкового законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, в період з 17.01.2023 по 30.01.2023 посадовими особами відповідача проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПАТ «Телекомпанія «ТЕТ», за результатами якої складено акт №48156/Ж5/26-15-07-01-05/16391959 від 18.06.2021 (а.с.63-109 т.1).

У вказаному акті зафіксовано наступні порушення позивачем податкового законодавства, зокрема:

- пп.14.1.11, 14.1.13, 1.1.257, 14.1.36, 14.1.54, 14.1.55, 14.1.56 п.14.1 ст.14, п.36.1 ст.36, п.44.4, 44.6 ст.44, п.85.2 ст.85, пп.134.1.1 ст.134, пп.140.4.2 п.140.4 ст.140 ПК України, що призвело до заниження податку на прибуток у розмірі 26853875,00 грн та встановлено завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування у розмірі 62616527,00 грн;

- пп.14.1.225 п.14.1 ст.14, пп.196.1.6 п.196.1 ст.196, п.198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст.198, п.200.1, 200.2 ст.200, п.201.1, 201.2 , 201.6, 201.10 ст.201 ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість на суму 18361152,00 грн.

За результатами розгляду поданих позивачем заперечень на вказаний акт перевірки (а.с.110-118 т.1), відповідачем проведено документальну позапланову перевірку позивача, з питань, що стали предметом оскарження, за результатами якої складено акт від 06.02.2023 №9844/Ж5/26-15-07-01-05/16391959, в якому зафіксовані аналогічні порушення (а.с.120-159 т.1)

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем 13.02.2023 винесено податкові повідомлення рішення (а.с.56-61 т.1):

- №1, яким визначено суму завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування з податку на прибуток за 2020 рік у розмірі 62 616 527,00 грн;

- №1, яким збільшено суму грошового зобов`язання із податку на прибуток на 26853875,00 грн;

- №1, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 18361152,00 грн за основним зобов`язанням та на 4590288,00 грн за штрафними санкціями.

За наслідками оскарження вказаних податкових повідомлень-рішень в адміністративному порядку, рішенням ДПС України про результати розгляду скарги від 26.04.2023 №10079/6/99-00-06-01-01-06 такі повідомлення-рішення залишені без змін, а скарга - без задоволення (а.с.162-188 т.1).

Вважаючи наведені податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що відповідачем не було доведено порушення позивачем вимог податкового законодавства.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Податковим кодексом України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Пунктом «а» пп.14.1.11 п.14.1 ст.14 ПК України передбачено, що безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак, зокрема, заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності.

Згідно з пп.14.1.257 п.14.1 ст.14 ПК України фінансова допомога - фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі. Безповоротна фінансова допомога - це: сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів; сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості; сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності; основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних).

Підпунктом 14.1.13 п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що безоплатно надані товари, роботи, послуги: товари, що надаються згідно з договорами дарування, іншими договорами, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладення таких договорів; роботи (послуги), що виконуються (надаються) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості; товари, передані юридичній чи фізичній особі на відповідальне зберігання і використані нею.

Нормами пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Згідно з п.135.1 ст.135 ПК України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

У відповідності до пункту 5 наказу Міністерства фінансів України N 290 від 29.11.99 «Про затвердження Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку» («Дохід») дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Як вбачається з акту перевірки, контролюючий орган дійшов висновку, що за договірними відносинами позивача з «TV Media Planet Limited» наявна непогашена кредиторська заборгованість, за якою сплив строк позовної давності, внаслідок чого за відповідними господарськими операціями позивачем безоплатно отримано послуги на суму 187029375,00 грн (строк позовної давності минув 31.12.2020), вартість яких підлягає включенню до складу доходу і має наслідком збільшення фінансового результату до оподаткування, що позивачем здійснено не було.

Судом встановлено, що ПРАТ «ТК «Тет» уклав з «TV Media Planet Limited» договір від 08.04.2010 (а.с.216-229 т.1), за умовами якого ліцензіар («TV Media Planet Limited») передає ліцензіату (ПРАТ «ТК «Тет») виключні права на телевізійний показ фільмів на території України, також передано виключні права на використання форматів. За передачу виключних прав на використання фільмів ліцензіат виплачує ліцензіару авторську винагороду (роялті) в розмірі та в порядку визначеному в додатку №1 до цього договору. За передачу виключних прав на використання фільмів ліцензіат виплачує ліцензіару авторську винагороду (роялті) в розмірі та в порядку, визначеному у додатку № 2 до договору. Авторська винагорода виплачується на основі рахунків. Валютний платіж - долар США. Ліцензіат виплачує ліцензіару авторську винагороду (роялті) на основі рахунків. Ліцензіар є резидентом Кіпра і не має постійного представництва на території України; ліцензіар є фактичним власником роялті, які виникають в Україні і виплачуються ліцензіатом ліцензіару відповідно до умов договору. За кожний день прострочки платежів ліцензіат сплачує пеню в розмірі 0,5 процентів від суми роялті за використання фільму.

Також домовлено, що у іншому, не передбаченому даним договором, сторони керуються діючим законодавством України.

28.12.2015 сторони уклали додаткову угоду №3 від 28.12.2015 до вказаного договору, за якою строк оплати авторської винагороди встановлено по факту пред`явлення вимоги ліцензіаром. Ліцензіат виплачує ліцензіару авторську винагороду (роялті) протягом 10 банківських днів з дати отримання вимоги від ліцензіара (а.с.237-242 т.1).

Додатковою угодою №4 від 30.12.2015 встановлено, що ліцензіат виплачує ліцензіару авторську винагороду на підставі рахунків, наданих ліцензіаром, протягом 10-ти місяців з дати підписання акта передачі (відступлення) ліцензіаром ліцензіату виключних прав. Строк позовної давності за вимогами по оплаті авторської винагороди (роялті), штрафних санкцій та збитків по договору встановлюється у 10 років (а.с.239-240 т.1).

03.03.2016 позивач та компанія «TV Media Planet Limited» підписали додаткову угоду №5, за якою ліцензіат виплачує ліцензіару авторську винагороду (роялті), передбачену відповідними додатками до договору протягом 10 місяців з дати отримання вимоги від ліцензіара, на підставі рахунків, що надаються ліцензіаром. Ліцензіат самостійно несе витрати по оплаті банківських послуг при перерахунку авторської винагороди (роялті) на користь ліцензіара. Строк позовної давності за вимогами про оплату авторської винагороди (роялті), штрафних санкцій та збитків за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 10 років. Сторони дійшли згоди керуватися щодо визначення строку позовної давності законодавством Кіпра. По усьому, що не передбачено договором, сторони керуються законодавством Кіпра (а.с.241-242 т.1).

Контролюючим органом встановлено, що кредиторська заборгованість по вказаному договору виникла відповідно до актів приймання-передачі, складених у період з 01.11.2013 по 01.03.2017.

Також, між позивачем та компанією «TV Media Planet Limited» укладено договір від 01.10.2016 №01102016/1, за умовами якого ліцензіар («TV Media Planet Limited») передав, а ліцензіат прийняв виключні права на використання/телевізійний показ фільму (а.с.193-203 т.1).

За додатковою угодою від 02.12.2016 №2 до цього договору строк оплати винагороди (роялті) встановлений по факту пред`явлення вимоги ліцензіаром. Ліцензіат виплачує ліцензіару авторську винагороду протягом 10 банківських днів з дати отримання вимоги від ліцензіара. (а.с.206-207 т.1).

Згідно з умовами додаткової угоди №3 від 30.12.2016 строк позовної давності за вимогами по оплаті авторської винагороди (роялті), штрафних санкцій та збитків по договору встановлюється у 10 років (а.с.208-209 т.1).

15.02.2017 між ПРАТ «ТК «ТЕТ» і «TV Media Planet Limited» підписано додаткову угоду №4, у відповідності до якої ліцензіат виплачує ліцензіару авторську винагороду (роялті), передбачену відповідними додатками до договору протягом 10 місяців з дати отримання вимоги від ліцензіара, на підставі рахунків, що надаються ліцензіаром. Ліцензіат самостійно несе витрати по оплаті банківських послуг при перерахунку авторської винагороди (роялті) на користь ліцензіара. Строк позовної давності за вимогами про оплату авторської винагороди (роялті), штрафних санкцій та збитків за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 10 років. Сторони дійшли згоди керуватися щодо визначення строку позовної давності законодавством Кіпра. По усьому, що не передбачено договором, сторони керуються законодавством Кіпра (а.с.210-211 т.1).

Кредиторська заборгованість, за вказаним договором виникла відповідно до актів приймання-передачі від 01.10.2016 та від 01.12.2016.

При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що компанія «TV Media Planet Limited» висувала позивачу відповідні вимоги щодо сплати авторської винагороди (роялті) за вказаними договорами, виставляла рахунки у встановлений строк з моменту підписання актів приймання-передачі, що призвело до виникнення відповідної кредиторської заборгованості, яку відповідач відносить до безнадійної.

Відсутність рахунків, які компанія «TV Media Planet Limited» мала надати протягом 10 місяців з дати підписання актів приймання-передачі за період з 01.11.2013 по 01.03.2017 (т.1 а.с.212-215,246-325, т.2 а.с.1-250, т.3 а.с.1-250, т.4 а.с.1-247, т.5 а.с.1-250, т.6 а.с.1-165) підтверджена і відповідачем під час проведення перевірки, що відображено в акті.

В обґрунтування віднесення вказаної заборгованості до безнадійної , відповідач посилається на завершення законодавчо встановленого трирічного строку позовної давності та відповідними зобов`язаннями.

Досліджуючи питання сплину строків позовної давності по взаємовідносинам позивача з компанією «TV Media Planet Limited» колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Статтею 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Положеннями ст.530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.35 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що позовна давність визначається правом, яке застосовується для визначення прав та обов`язків учасників відповідних відносин.

Суд звертає увагу, що наведені положення чинного законодавства визначають застосування загальних строків позовної давності в три роки, за умови, що сторони правовідносин не досягли домовленості щодо інших строків позовної давності, які закріплені у письмовій формі.

В той же час, по зобов`язанням за договорами від 08.04.2010 та від 01.10.2016 №01102016/1 сторони узгодили, що строк позовної давності становить 10 років із завершення 10 місяців з дня отримання вимоги від ліцензіара після підписання актів приймання-передачі і така домовленість закріплена письмово у додаткових угодах до вказаних договорів, що були надані відповідачу під час проведення перевірки.

Таким чином, у відповідача були відсутні підстави для застосування загального строку позовної давності в три роки, що визначені у ст.257 ЦК України, а тому висновок контролюючого органу, що станом на 31.12.2020 минув строк позовної давності по зобов`язанням згідно з актами приймання-передачі за період з 01.11.2013 по 01.03.2017 є безпідставним.

Отже, відповідна кредиторська заборгованість не набула статусу безповоротної фінансової допомоги, а твердження контролюючого органу про порушення позивачем в цій частині вимог податкового законодавства є необґрунтованими.

Згідно з п.134.1 ПК України об`єктом оподаткування є, зокрема, прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Відповідно до п.140.4 ст.140 ПК України фінансовий результат до оподаткування зменшується: на суму нарахованих доходів від участі в капіталі інших платників податку на прибуток підприємств, платників єдиного податку та на суму нарахованих доходів у вигляді дивідендів, що підлягають виплаті на його користь від інших платників цього податку (крім інститутів спільного інвестування та платників, прибуток яких звільняється від оподаткування відповідно до положень цього Кодексу, у розмірі прибутку, звільненого від оподаткування); на суму нарахованих доходів у вигляді дивідендів, що підлягає виплаті на його користь від контрольованої іноземної компанії в межах, що не перевищує суму, на яку збільшувався об`єкт оподаткування відповідно до підпункту 134.1.7 пункту 134.1 статті 134 цього Кодексу.

Норми цього підпункту застосовуються за результатами податкового (звітного) року.

Частиною 5 ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підприємство самостійно: визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідно до установчих документів облікову політику підприємства.

Згідно з п.7, 8, 16 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України N 318 від 31.12.99 (П (С) БО «Витрати»), витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Якщо актив забезпечує одержання економічних вигод протягом кількох звітних періодів, то витрати визнаються шляхом систематичного розподілу його вартості (наприклад, у вигляді амортизації) між відповідними звітними періодами.

Загальновиробничі витрати поділяються на постійні і змінні. До змінних загальновиробничих витрат належать витрати на обслуговування і управління виробництвом (цехів, дільниць), що змінюються прямо (або майже прямо) пропорційно до зміни обсягу діяльності. Змінні загальновиробничі витрати розподіляються на кожен об`єкт витрат з використанням бази розподілу (годин праці, заробітної плати, обсягу діяльності, прямих витрат тощо), виходячи з фактичної потужності звітного періоду.

До постійних загальновиробничих витрат відносяться витрати нобслуговування і управління виробництвом що залишаються незмінними (або майже незмінними) при зміні обсягу діяльності. Постійні загальновиробничі витрати розподіляються на кожен об`єкт витрат з використанням бази розподілу (годин праці, заробітної плати, обсягу діяльності, прямих витрат тощо) при нормальній потужності. Нерозподілені постійні загальновиробничі витрати включаються до складу собівартості реалізованої продукції (робіт, послуг) у періоді їх виникнення. Загальна сума розподілених та нерозподілених постійних загальновиробничих витрат не може перевищувати їх фактичну величину. від

Перелік і склад змінних і постійних загальновиробничих витрат установлюються підприємством.

Відповідно до п.5 наказу Міністерства фінансів України №290 від 29.11.99 «Про затвердження Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку» («Дохід») дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 № 291 затверджено Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, відповідно до якої рахунок 39 «Витрати майбутніх періодів» призначено для узагальнення інформації щодо здійснених витрат у звітному періоді, які підлягають віднесенню на витрати в майбутніх звітних періодах.

До витрат, облік яких ведеться на рахунку 39 «Витрати майбутніх періодів», відносяться витрати, пов`язані з підготовчими до виробництва роботами в сезонних галузях промисловості; з освоєнням нових виробництв та агрегатів; сплачені авансом орендні платежі; оплата страхового поліса; оплата торгового патенту; передплата на газети, журнали, періодичні та довідкові видання тощо. За дебетом рахунку 39 «Витрати майбутніх періодів» відображається накопичення витрат майбутніх періодів, за кредитом - їх списання (розподіл) та включення до складу витрат звітного періоду.

Апелянт зазначає, що ПрАТ «ТК «ТЕТ» було віднесено до складу інших операційних витрат витрати на ліцензії (роялті) за виключні (невиключні) права на показ фільмів у розмірі 24704997,00 грн, а саме за 2017 рік (01.04.2017-31.12.2017) - 12888799,00 грн та за 2018 рік - 11816198,00 грн за відсутності документального підтвердження таких витрат і такі витрати неможливо пов`язати з доходом відповідного періоду, внаслідок чого позивач безпідставно занизив фінансовий результат до оподаткування на вказану суму.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підприємство самостійно визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідно до установчих документів облікову політику підприємства.

Положення про облікову політику ПрАТ «Телекомпанія «Тет», затверджене наказом №311214/1 від 31.12.2014(а.с.197-250 т.7, а.с.1-39 т.8), визначає, що для узагальнення інформації щодо здійснених у звітному періоді витрат, які підлягають віднесенню на витрати в майбутніх звітних періодах, використовується рахунок 39 «Витрати майбутніх періодів».

Так, правила визнання, оцінка та розкриття інформації про витрати майбутніх періодів у фінансовій звітності Товариства встановлено розділом 8 Облікової політики «Витрати майбутніх періодів».

Відповідно до п. 8.1. розділу 8 «Витрати майбутніх періодів» Облікової політики для узагальнення інформації щодо здійснених у звітному періоді витрат, які підлягають віднесенню на витрати в майбутніх звітних періодах, використовується рахунок 39 «Витрати майбутніх періодів».

До складу витрат майбутніх періодів включаються, зокрема, оплата ліцензій на право ведення діяльності та дозволів на експлуатацію радіоелектронного засобу аналогового телевізійного мовлення, у разі якщо строк їх дії менше 12 місяців; витрати у вигляді платежів роялті, які сплачуються за ліцензійними договорами на придбання прав на використання (в тому числі трансляції, демонстрації в ефірі): телевізійного програмного продукту, музичного твору, торгового знаку, формату чи іншого об`єкта майнових прав - ліцензійний строк яких перевищує один місяць.

Роялті - будь-який платіж, отриманий як винагорода за користування або за надання права на користування будь-яким авторським та суміжним правом на літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп`ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, будь-яким патентом, зареєстрованим знаком на товари і послуги чи торговельною маркою, дизайном, секретним кресленням, моделлю, формулою, процесом, правом на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Витрати на придбання майнових прав на використання об`єктів авторського і/або суміжних прав є платежами роялті незалежно від строку дії таких прав, та/або наявності права передавати ці права у користування іншим особам (субліцензія), у випадку коли не відбувається продажу або відчуження у інший спосіб самого об`єкта права.

Облік витрат майбутніх періодів здійснюється на підставі актів приймання - передачі прав та відображається проводкою за Дебетом субрахунку 39 «Витрати майбутніх періодів» за Кредитом субрахунків 631, 632 «Розрахунки з постачальниками і підрядниками». Облік витрат на придбання прав використання телевізійного програмного продукту ведеться у розрізі окремої придбаної програми (фільму, передачі), а також, при наявності, у розрізі серій (частин і т.ін.).

Зазначені витрати включаються до складу витрат операційної діяльності (субрахунок 949 за статтею - «Права та ліцензії - локальні програми (Інші опер)», «Права та ліцензії - закордонні програми (Інші опер)» пропорційно календарним дням ліцензійного періоду.

Наказом позивача від 01.02.2017 внесено зміни до Положення про облікову політику та п.8.1 доповнено абзацом 7, за яким у випадку, якщо правоставлюючим документом на телевізійний програмний продукт встановлено обмеження кількості ефективних телевізійних показів, віднесення зазначених витрат до складу інших витрат операційної діяльності (субрахунок 949 за статтею «Права та ліцензії - локальні програми», «Права та ліцензії - закордонні програми» відбувається у наступному порядку (якщо інше не передбачено в договорі придбання телевізійного програмного продукту):

1) два телевізійних покази: 1-й телевізійний показ - 60 % (розподіл витрат згідно кількості показів), 2-й телевізійний показ - 40 %;

2) три телевізійних покази: 1-й телевізійний показ - 60 %, 2-й телевізійний показ - 30 %, 3-й телевізійний показ - 10 %;

3) чотири телевізійних покази: 1-й телевізійний показ - 50 %, 2-й телевізійний показ - 30 %, 3-й телевізійний показ - 15 %, 4-й телевізійний показ - 5 %;

4) п`ять телевізійних показів: 1-й телевізійний показ - 45 %, 2-й телевізійний показ - 25%, 3-й телевізійний показ - 15 %, 4-й телевізійний показ - 10 %; 5-й телевізійний показ - 5 %;

5) якщо кількість телевізійних показів перевищує п`ять або кількість телевізійних показів необмежена та/або не зазначена в документах, які підтверджують факт надання прав, вартість придбаних майнових прав на використання телевізійного програмного продукту - обліковується/розподіляється пропорційно календарним дням ліцензійного періоду».

Також абзац шостий пункту 8.1 викладено в новій редакції таким чином: «У випадку якщо правовстановлюючим документом на телевізійний програмний продукт не визначено обмеження кількості права ефективних показів у ліцензійному періоді, зазначені витрати включаються до складу інших витрат операційної діяльності пропорційно календарним дням ліцензійного періоду».

Позивачем подавались до контролюючого органу документи щодо витрат на ліцензії (роялті) за виключні (невиключні) права на показ фільмів, зокрема, ліцензійну угоду від 12.12.2016 №121216/МІ між позивачем (ліцензіат) та ТОВ «Українська група з управління правами» (ліцензіар) із додатком №1 від 01.01.2017 і додатковою угодою від цієї ж дати, а також ліцензійну угоду №01-1216/МІ від 01.12.2016 із ТОВ «Укркіно» з додатком від 01.12.2016 до угоди і актом приймання-передачі від 01.01.2017, що підтверджується реєстраційним штампом відповідача на копії супровідного листа із переліком доданих документів (а.с.165 т.7).

Колегія суддів враховує, що відповідач не заперечує факт понесення позивачем відповідних витрат, однак зазначає про безпідставність їх відображення у витратах майбутніх періодів.

При цьому, матеріали справи містять копії договорів з додатками і акти приймання-передачі/надання послуг із контрагентами ТОВ «Драйв Продакшн», ТОВ «Айті-Тіві», ТОВ «Укркіно», ТОВ «Українська група з управління правами», ТОВ «Хакі-ТВ», ТОВ «Діджитал Трейд», ТОВ «Студія анімації «Барабан», ТОВ «Малятко-ТВ», ТОВ «Інтернет Інвест», за якими було сформовані відповідні витрати, (а.с.166-249 т.6, а.с.1-50 т.7, а.с.85-210, 220-230 т.8).

Вказані витрати належним чином відображені у бухгалтерському обліку позивача, що підтверджується оборотно-сальдовими відомостями по рахунку 39 за період квітень 2017 року - грудень 2018 року та бухгалтерськими довідками про проведення списання витрат майбутніх періодів і формування відповідних бухгалтерських проводок (а.с.231-250 т.8, а.с.1-27 т.9).

Суд зазначає, що навіть у випадку відображення спірних витрат у період їх формування, враховуючи від`ємні значення фінансових результатів минулих періодів, ці витрати, відповідно до пп.140.4.4 п.140.4 ст.140 ПК України також зменшували б фінансовий результат оподаткування.

Витрати на ліцензії за виключні/невиключні права на показ телевізійних фільмів у названій сумі пов`язані з доходами ПРАТ «ТК «Тет» від операційної діяльності; протягом 2017-2018 років ПРАТ «ТК «Тет» зобов`язано було відображати в бухгалтерському обліку витрати на ліцензії (роялті) за виключні/невиключні права на показ фільмів на рахунку 39 «Витрати майбутніх періодів», визнаючи (розраховуючи) такі витрати витратами певного періоду шляхом поступового списання вартості ліцензій впродовж ліцензійного строку, передбаченого умовами ліцензійних угод. Щомісячна сума витрат на ліцензії за виключні/невиключні права на показ фільмів, яка визнається витратами певного періоду, правомірно розрахована позивачем з урахуванням вимог наказу «Про затвердження облікової політики ПРАТ «Телекомпанія «Тет» від 31.12.2014 №311214/1, із змінами та доповненнями, затвердженими наказом №01022017/1 від 01.02.2017 (пропорційно календарним дням ліцензійного періоду за принципом розподілу згідно з кількістю показів) та облікована на рахунку 84 «Інші операційні витрати» з подальшим списанням на рахунки обліку: 23 «Виробництво», 92 «Адміністративні витрати», 93 «Витрати на збут», 949 «Інші витрати операційної діяльності».

Отже, здійснюючи відображення витрат за роялті по ліцензіям в майбутніх періодах пропорційно календарним дням ліцензійного періоду за принципом розподілу згідно з кількістю показів, позивачем не допущено заниження загального фінансового результату до оподаткування на суму 24704997,00 грн, а тому висновки відповідача щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства в цій частині не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Щодо господарських операцій із ТОВ «Драйв Продакшн» та ТОВ «Квартал 95» та правомірності формування по ним податкового кредиту з ПДВ, колегія суддів враховує наступне.

Підпунктом 185.1 ст.185 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Згідно з п.187.1 ст.187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до п.187.9 ст.187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань виконавця довгострокових договорів (контрактів) є дата фактичної передачі виконавцем результатів робіт за такими договорами (контрактами).

Для цілей цього пункту довгостроковий договір (контракт) - це будь-який договір на виготовлення товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва та якщо договорами, які укладені на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапного їх здавання.

Нормами п.198.1 ст.198 ПК України встановлено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Пунктом 198.2 ст.198 ПК України визначено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Нормами п.200.1 ст.200 ПК України передбачено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

На дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін (пункт 201.1 статті 201 ПК України).

Відповідно до п.201.10 ст.201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Підпунктом 14.1.225 п.14.1 ст.14 ПК України встановлено, що роялті - будь-який платіж, отриманий як винагорода за використання або за надання права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, а саме на будь-які літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп`ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, інші аудіовізуальні твори, будь-які права, які охороняються патентом, будь-які зареєстровані торговельні марки (знаки на товари і послуги), права інтелектуальної власності на дизайн, секретне креслення, модель, формулу, процес, права інтелектуальної власності на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Не вважаються роялті платежі, отримані:

як винагорода за використання комп`ютерної програми, якщо умови використання обмежені функціональним призначенням такої програми та її відтворення обмежене кількістю копій, необхідних для такого використання (використання "кінцевим споживачем");

за придбання примірників (копій, екземплярів) об`єктів інтелектуальної власності, у тому числі в електронній формі, для використання за своїм функціональним призначенням для кінцевого споживання або для перепродажу такого примірника (копії, екземпляра);

за придбання речей (у тому числі носіїв інформації), в яких втілені або на яких містяться об`єкти права інтелектуальної власності, визначені в абзаці першому цього підпункту, у користування, володіння та/або розпорядження особи;

за передачу прав на об`єкти права інтелектуальної власності, якщо умови передачі прав на об`єкт права інтелектуальної власності надають право особі, яка отримує такі права, продати або здійснити відчуження в інший спосіб права інтелектуальної власності або оприлюднити (розголосити) секретні креслення, моделі, формули, процеси, права інтелектуальної власності на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау), крім випадків, коли таке оприлюднення (розголошення) є обов`язковим згідно із законодавством України;

за передачу права на розповсюдження примірників програмної продукції без права на їх відтворення або якщо їх відтворення обмежено використанням кінцевим споживачем.

В силу пп.14.1.185 п.14.1 ст.14 ПК України постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

З метою оподаткування постачанням послуг, зокрема є: а) досягнення домовленості утримуватися від певної дії або від конкуренції з третьою особою чи надання дозволу на будь-яку дію за умови укладення договору; б) постачання послуг за рішенням органу державної влади чи органу місцевого самоврядування або в примусовому порядку; в) постачання послуг іншій особі на безоплатній основі; г) передача результатів виконаних робіт, наданих послуг платнику податку, уповноваженому згідно з договором вести облік результатів спільної діяльності без утворення юридичної особи, а також їх повернення таким платником податку після закінчення спільної діяльності; ґ) передача (внесення) виконаних робіт, наданих послуг як вклад у спільну діяльність без утворення юридичної особи, а також повернення послуг; д) постачання послуг з розміщення знаку відповідної торгової марки або самого товару чи послуги в кінофільмі, серіалі або телевізійній програмі, які є візуальними (глядачі лише бачать продукт або знак торговельної марки, продукт чи торговельна марка згадується у розмові персонажа; товар, послуга чи торговельна марка органічно вплітаються в сюжет і є його частиною).

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно зі ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, гроші, цінні папери, цифрові речі, майнові права, роботи та послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні та нематеріальні блага.

Статтею 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було укладено аналогічні договори з ТОВ «Драйв Продакшн» від 25.10.2018 №25/10/2018, від 05.03.2020 №050320/1, від 27.05.2019 №27/05/2019, від 10.03.2020 №100320/1 та з ТОВ «Квартал 95» договори від 01.07.2019 №010719/1(а.с.51-55, 60-64, 69-73, 80-84, 87-91 т.7), за умовами яких передбачено виробництво (створення) аудіовізуального твору та видачу ліцензії на його використання. За завданням замовника (ПрАТ «ТК «ТЕТ») Студія (ТОВ «Драйв Продакшн» та ТОВ «Квартал 95») приймає на себе зобов`язання з виробництва (створення) Передачі (адаптованої передачі) з наступним наданням дозволу (видачі ліцензії) замовнику на використання передачі способами визначеними договором. Ціна договору включає: винагороду за виробництво (створення) Передачі (адаптованої передачі), що сплачується в розмірі відповідно до умов договору; винагороду за видачу ліцензії на використання Передачі (роялті), що сплачується в розмірі та порядку, вказаному у договорі.

Студія зобов`язана: у порядку, передбаченому законодавством України, придбати майнові права авторів, чиї твори, які як раніше, так і були створені в процесі роботи над Передачею (адаптованою передачею) і увійдуть як складова частина передачі; виробляти (створювати) Передачу відповідно до строків, передбачених договором; виробляти (створювати) Передачу високої якості, що відповідають вимогам замовника; не передавати третім особам права на використання Передачі, в обсязі переданому замовнику відповідно до договору, в рамках строків, територій відповідно договору.

Приймання-передача кожного випуску здійснюється у строки передбачені відповідно до додатків до договору. Матеріали передаються шляхом доступу до сервера FTP. Якщо інше не передбачено договором або додатковими угодами сторін, Студія видає замовнику ліцензію на Передачу (адаптовану передачу) (надає дозвіл на використання Передачі визначеними договором способами) на території і протягом строку, визначеного договором.

Внаслідок видачі ліцензії замовник отримає такі майнові права (ліцензію) на Передачу: виключне право (виключну ліцензію) на публічне сповіщення (телевізійний показ у системах безоплатного телебачення) Передачі шляхом її передачі в ефір і у системах кабельного телебачення на телевізійному каналі «Тет» на території України; невиключне право (невиключну ліцензію) на публічне сповіщення (телевізійний показ) Передачі шляхом її передачі через супутник, а також у мережі Інтернет і у сітках IPTV на телевізійному каналі «Тет» на території України.

За умовами додаткових угод: №1 від 26.10.2018 до договору №25.10.2018, №1 від 06.03.2020 до договору №050320/1, №1 від 28.05.2019 до договору №27/05/2019, №1 від 11.03.2020 до договору №100320/1, №1 від 02.07.2019 №010719/1, студія за завданням замовника на умовах і в порядку, передбачених договорами, приймає на себе зобов`язання з надання послуги з виробництва (створення аудіовізуального твору (під робочою назвою Танька і Володька», «Одного разу під Полтавою», «Країна У 2.0», «Ігри приколів» відповідно). Студія надає дозволи (видачу ліцензії) замовнику на телевізійний показ вироблених (створених) випусків Передачі способами, визначеними умовами договору. Визначено і орієнтовну кількість сезонів. Обумовлено, що Студія за актом приймання-передачі надає замовнику створену послугу у вигляді вироблених (створених) випусків Передачі, а замовник у подальшому здійснює телевізійний показ вироблених (створених) випусків Передачі способами, визначеними умовами договору. Майнові права інтелектуальної власності на Передачу залишаються за Студією до повного завершення виробництва. Студія при повному завершенні виробництва Передачі зобов`язана передати за актом приймання-передачі всі випуски сезонів (майнові права інтелектуальної власності) замовнику, який є правовласником сюжетів Передачі протягом всього періоду створення кожного сезону та випусків (а.с.56, 65, 74, 85, 92 т.7).

Відповідно до наявних в матеріалах справи актів прийому-передачі до вказаних договорів від 15.04.2019, від 11.11.2019, від 23.09.2019, від 26.10.2019, від 17.09.2020, від 14.09.2020, від 14.09.2020, від 09.09.2019 позивачем було отримано послуги з виробництва (створення) аудіовізуального твору і передачі ліцензії (а.с.58, 59, 67, 77, 78, 79, 86, 93 т.7).

Таким чином, наявні матеріали справи дають підстави стверджувати, що за договорами від 25.10.2018 №25/10/2018, від 05.03.2020 №050320/1, від 27.05.2019 №27/05/2019, від 10.03.2020 №100320/1 та від 01.07.2019 №010719/1 ТОВ «Драйв Продакшн» та ТОВ «Квартал 95» надавали позивачу послуги з виробництва сюжетів (передач, серій) та з передачі ліцензії (майнові права).

Відповідні господарські операції відображені в бухгалтерському обліку ПрАТ «ТК «ТЕТ» в кореспонденції рахунків: Дт 631 «розрахунки з вітчизняними постачальниками» - Кт «поточні рахунки в національній валюті» на суми перерахованих коштів; Дт 94 «Інші операційні витрати» - Кт 39 «Витрати майбутніх періодів» на суми отриманих товарів (робіт, послуг), Дт 644 «Податковий кредит» - Кт 631 «Розрахунки з постачальниками та підрядниками» на суму податку на додану вартість, а також в картках рахунків 631 та 3771 по контрагентам ТОВ «Драйв Продакшн» та ТОВ «Квартал 95» за названими договорами (а.с.205-220 т.10).

Факт отримання відповідних послуг та їх оплата підтверджується банківськими виписками по рахунку, копіями податкових накладних, виписаних на послуги з виробництва передач, №1 від 15.04.2019, №1 від 17.02.2020, №2 від 14.08.2019, №3 від 22.08.2019, №4 від 29.08.2019, №5 від 29.08.2019, №7 від 09.09.2019, №8 від 23.09.2019, №11 від 09.09.2019, №12 від 03.02.2019, №13 від 11.11.2019, №15 від 26.11.2019, №17 від 20.07.2020, №19 від 31.07.2020, №23 від 14.09.2020, №25 від 16.09.2020, №26 від 17.09.2020, №32 від 16.10.2020, №33 від 23.10.2020, №35 від 26.10.2020, №40 від 09.12.2020, №41 від 10.12.2020, №43 від 16.12.2020, №45 від 24.12.2020 і розрахунків коригувань кількісних і вартісних показників №1 від 14.08.2019 до податкової накладної №2 від 14.08.2019, №2 від 22.08.2019 до податкової накладної №2 від 22.08.2019, №3 від 14.08.2019 до податкової накладної №2 від 14.08.2019, № 4 від 22.08.2019 до податкової накладної №3 від 22.08.2019, №5 від 29.08.2019 до податкової накладної №4 від 29.08.2019, №6 від 29.08.2019 до податкової накладної №5 від 29.08.2019, що були зареєстровані в ЄРПН (а.с.147-148 т.1 а.с.170-204, 224-253 т.10).

При цьому, за умовами договорів, ТОВ «Драйв Продакшн» та ТОВ «Квартал 95» здійснюють саме створення аудіовізуальних творів та передають позивачу відповідну ліцензію, внаслідок чого колегія суддів відхиляє обґрунтування відповідача щодо не здійснення позивачем оприбуткування на балансі підприємства як нематеріальний актив, аудіовізуальних творів під робочими назвами «Танька і Володька», «Одного разу під Полтавою», «Країна У 2.0», «Ігри приколів», оскільки власниками об`єктів інтелектуальної власності на створені передачі залишилися Студії.

Отже, за вказаними договорами, контрагентами надавалися позивачу послуги, розділені на дві складові: виробництво (створення) аудіовізуальних творів та ліцензію (майнові права) на передачу із визначенням вартості окремо по кожній частині. При цьому, було домовлено, що майнові права інтелектуальної власності передаються позивачу при повному завершенні виробництва аудіовізуальних творів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав вважати надані послуги з виробництва передач роялті.

Враховуючи, що відповідну оплату наданих послуг було проведено позивачем та складені за такими господарськими операціями податкові накладні були зареєстровані в ЄРПН, формування податкового кредиту з ПДВ за такими операціями здійснено позивачем у відповідності до положень податкового законодавства, а твердження податкового органу про безпідставність формування податкового кредиту за вказаними операціями спростовані матеріалами справи.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів вважає, що висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства є безпідставними, а спірні податкові повідомлення-рішення не можуть вважатись правомірними та підлягають скасуванню.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують. Колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

В п.30 Рішенні Європейського Суду з прав людини від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», зазначено, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з п.29 Рішення Європейського Суду з прав людини від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain» пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод не можна розуміти як такий, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м.Києві - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма