Справа № 2а-14139/12/2670
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2025-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 2а-14139/12/2670

адміністративне провадження № К/990/31270/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Білак М.В., Соколова В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2012 року (суддя: Кузьменко В.А.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2024 року (судді: Єгорова Н.М., Сорочко Є.О., Чаку Є.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У жовтні 2012 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Деснянського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі - відповідач, Деснянське РУГУ МВС України в місті Києві), в якому просив:

- зобов`язати Деснянське РУГУ МВС України в місті Києві провести розрахунок при звільненні ОСОБА_1 , а саме сплатити: заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі 37 152,72 грн, заборгованість за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 14 670 грн; компенсацію за втрату доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати у розмірі 2 970,24 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідач безпідставно не нарахував та не виплатив йому заробітну плату за період його відсторонення від виконання службових обов`язків з 03 лютого 2010 року по 19 вересня 2011 року.

Він вказав, що наказом начальника ГУ МВС України в м. Києві від 17 лютого 2010 року №139 його було відсторонено від виконання службових обов`язків на підставі статті 17 Закону України «Про дисциплінарний статут органів внутрішніх справ» 22 лютого 2006 року №3460-IV (далі - Дисциплінарний статут). Порядок грошового забезпечення на період відсторонення від обов`язків цим наказом не визначено. При цьому відповідно до положень Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у наказі про відсторонення особи від виконання службових обов`язків має обов`язково зазначатися порядок оплати праці на час відсторонення.

Також позивач наголосив, що згідно з положеннями статті 17 Дисциплінарного статуту та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 (далі - Інструкція), особа рядового або начальницького складу, відсторонена від посади у зв`язку зі службовим розслідуванням, має право на збереження посадового окладу, окладу за спеціальне звання, надбавки за вислугу років та безперервну службу, а також інших передбачених виплат.

На додаток, позивач вказав, що його відсторонення від посади тривало з 03 лютого 2010 року по 19 вересня 2011 року, що є грубим порушенням чинного законодавства, так як відповідно до статті 46 КЗпП України термін службової перевірки не може перевищувати більше двох місяців.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач порушив вимоги статті 17 Дисциплінарного статуту, Інструкції та статті 46 КЗпП України, безпідставно не виплативши заробітну плату за період відсторонення від службових обов`язків за період з 04 лютого 2010 року по 19 вересня 2011 року. За розрахунками позивача, відповідач повинен сплатити йому заборгованість із заробітної плати за період з 04 лютого 2010 року по 19 вересня 2011 року в загальній сумі 37 152,72 грн.

Позивач також вважає, що на підставі положень статті 117 КЗпП України він має право на отримання відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за період з жовтня 2011 року по липень 2012 року, що за розрахунками позивача становить 1467,00 грн. Також у зв`язку із затримкою виплати заробітної плати вказує, що має на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» право на компенсацію втрати частини доходів за період з квітня 2010 року по вересень 2011 року в сумі 2970,24 грн.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 19 листопада 2012 року позов задовольнив частково, зобов`язав Деснянське РУГУ МВС України в місті Києві провести розрахунок при звільненні ОСОБА_2 та сплатити йому заборгованість з виплати заробітної плати, заборгованість за затримку розрахунку при звільненні та компенсацію за втрату доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати. В іншій частині позову відмовив.

Суд першої інстанції, керуючись положеннями статті 17 Дисциплінарного статуту та підпункту 3.5.2 пункту 3.5 Інструкції, дійшов висновку, що на період відсторонення від виконання службових обов`язків за відстороненою особою зберігається посадовий оклад, оклад за спеціальне звання, надбавки за вислугу років та безперервну службу, інші виплати і надбавки.

Згідно з наведеним суд першої інстанції констатував, що ненарахування та невиплата відповідачем грошового забезпечення позивачу за період його відсторонення від виконання службових обов`язків суперечить вимогам Дисциплінарного статуту та Інструкції.

Оскільки відповідач не виплатив позивачу всіх сум, належних йому в день звільнення, суд першої інстанції встановив факт затримки розрахунку при звільненні, що, відповідно, передбачає виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку.

Також суд першої інстанції зазначив, що згідно зі статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам, їм має бути надана компенсація за втрату частини доходів через порушення строків їх виплати.

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції виснував, що позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача провести розрахунок при звільненні, сплатити заборгованість із заробітної плати, заборгованість за затримку розрахунку при звільненні та компенсацію за втрату доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати є доведеними та підлягають задоволенню.

Водночас суд першої інстанції вважав необґрунтованим вимоги про зобов`язання відповідача сплатити конкретно визначені суми, оскільки наданий позивачем розрахунок ґрунтується на відомостях листа Деснянського РУГУ від 12 березня 2012 року №46/370 про середньомісячне грошове забезпечення. Утім, відповідач надав до матеріалів справи довідку про недійсність довідки від 12 березня 2012 року №46/370 та нову довідку про доходи від 01 листопада 2012 року з іншими даними, які суперечать розрахунку позивача. Тому, оскільки суд не має повноважень на здійснення розрахунку належних позивачу виплат, відмовив в задоволенні цієї частини вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 24 січня 2013 року апеляційну скаргу Деснянського РУГУ МВС України в місті Києві задовольнив частково, скасував постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2012 року та ухвалив нове рішення, яким позові вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково: зобов`язав Деснянське РУГУ МВС України в місті Києві нарахувати і виплатити ОСОБА_2 грошове забезпечення за період з 17 лютого 2010 року по 04 березня 2010 року та компенсацію за втрату доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення. В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення статей 116, 117 та 233 КЗпП України, оскільки вони регулюються спеціальними нормами: Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-XII, Дисциплінарним статутом та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114.

Суд апеляційної інстанції підкреслив, що відповідно до статті 17 Дисциплінарного статуту, підпункту 3.5.2 пункту 3.5 Інструкції, особа рядового або начальницького складу, щодо якої проводиться службове розслідування, може бути відсторонена від посади із збереженням посадового окладу, окладу за спеціальне звання, надбавок за вислугу років та безперервну службу, інших виплат і надбавок. Виходячи з цього, суд дійшов висновку що збереження грошового забезпечення у такому випадку є не правом, а обов`язком відповідача.

Водночас суд апеляційної інстанції звернув увагу, що відповідно до підпункту 3.4.5 Інструкції при виплаті грошового забезпечення в період перебування в розпорядженні не зараховується: час перебування під арештом у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності в разі закриття кримінальної справи або винесення виправдувального вироку - з дня арешту до дня звільнення включно.

Суд апеляційної інстанції встановив, що стосовно позивача з 04 лютого 2010 року на час проведення досудового слідства та розгляду кримінальної справи обиралася міра запобіжного заходу - взяття під варту. З урахуванням цього, суд дійшов висновку, що принаймні за період з 17 лютого 2010 року по 04 березня 2010 року (період проведення службового розслідування) позивачу мало би бути нараховано та виплачено грошове забезпечення у тих самих розмірах і за тими ж видами, які він отримував на день його відсторонення від служби.

За таких міркувань, суд апеляційної інстанції констатував, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню - щодо збереження за позивачем грошового забезпечення на час проведення службового розслідування та його виплати з урахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати згідно зі статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду апеляційної інстанції, позивач та його представник подали касаційні скарги, в яких просили скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 10 липня 2014 року касаційні скарги ОСОБА_2 та його представника Пучка В.Д. залишив без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року - без змін.

Суд касаційної інстанції погодився із обґрунтуванням та висновками суду апеляційної інстанції про те, що збереження грошового забезпечення на період відсторонення від виконання службових обов`язків за приписами статті 17 Дисциплінарного статуту, підпункту 3.5.2 пункту 3.5 Інструкції є обов`язком відповідача, а відтак позивач має право на нарахування та виплату грошового забезпечення за період проведення службового розслідування. Щодо решти спірного періоду, суд касаційної інстанції вказав на правомірність застосування судом апеляційної інстанції положень підпункту 3.4.5 Інструкції, який регулює оплату праці у випадку перебування працівника міліції в розпорядженні та встановлює, що у разі перебування під арештом виплати не нараховуються.

ОСОБА_1 не примирився із зазначеними судовими рішеннями й подав до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) заяву, у якій скаржився на порушення своїх прав за пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статтею 1 Першого протоколу до цієї Конвенції, прояв яких полягав у незаконному позбавленні його заробітної плати і ненаведенні національними судами достатнього обґрунтування у своїх рішеннях про відмову у задоволенні його позовних вимог щодо виплати заборгованості.

ЄСПЛ за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 у своєму рішенні від 14 грудня 2023 року у справі «ОСОБА_1 проти України»« (заява № 68907/14) встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

ЄСПЛ зазначив, що суд апеляційної інстанції не прокоментував, чому він вважав положення про перебування у розпорядженні застосовними до заявника, враховуючи, що не було доведено ухвалення будь-якого рішення про перебування його у розпорядженні.

Заявник вказав на проблему у наведеному судом апеляційної інстанції обґрунтуванні, але Вищий адміністративний суд України жодним чином не прокоментував цей аргумент, просто повторивши обґрунтування апеляційного суду. ЄСПЛ також не вбачав опосередкованої відповіді на аргументи заявника.

За цих обставин ЄСПЛ вказав, що неможливо з`ясувати, чи суди просто знехтували розглядом цього аргументу, чи мали намір відхилити його, і, якщо таким був їхній намір, якими були підстави для такого рішення. Суди не посилалися на будь-яке інше положення національного законодавства, яке могло б бути підставою для невиплати заробітної плати заявнику за відповідний період.

Також ЄСПЛ вказав, що під час провадження на національному рівні відповідач посилався на подальші зміни у відповідних нормативно-правових актах, внесені у 2012 році. Його аргументи у зв`язку з цим були неоднозначними: він прямо не сказав (не кажучи вже про цитування будь-якого положення законодавства на підтвердження свого аргументу), що зміни мали застосовуватися ретроактивно, а радше стверджував, що у зв`язку зі змінами він мав би складнощі з виконанням рішення з бюджетних причин.

Крім того, Уряд стверджував, що ці зміни були додатковими і просто чітко вказували на відповідне правило, яке, як вони вважали, вже існувало в національному законодавстві ще до їхнього внесення, а саме, що законодавство не передбачало права на отримання будь-якої заробітної плати працівниками міліції, коли вони перебували під вартою і, таким чином, не виконували своїх службових обов`язків. Це також співпадає з аргументом, наведеним відповідачем у його апеляційній скарзі.

Однак ні суд апеляційної інстанції, ні Вищий адміністративний суд України не посилалися на жоден із цих аргументів. Крім того, ні відповідач, ні Уряд ніколи не наводили жодного конкретного положення законодавства, на якому могли б ґрунтуватися ці аргументи.

Таким чином, ЄСПЛ констатував, що суди (суд апеляційної інстанції та Вищий адміністративний суд України) не виконали свого обов`язку розглянути та прокоментувати доводи, які мали вирішальне значення для результату розгляду справи. У такому разі неможливо дійти висновку, що національні суди розглянули справу заявника, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції, щоб провадження вважалося «справедливим».

З покликанням на свій висновок за пунктом 1 статті 6 Конвенції та, зокрема, на раніше наведені міркування стосовно змін в національне нормативне регулювання права на отримання будь-якої заробітної плати працівниками міліції, коли вони перебували під вартою і, таким чином, не виконували своїх службових обов`язків, які були внесені після події (обставин) спору, ЄСПЛ вирішив, що розглянув основні юридичні питання, порушені в цій заяві ОСОБА_1 , тому нема потреби у винесенні окремого рішення у зв`язку зі скаргою за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Щодо застосування статті 41 Конвенції ЄСПЛ зазначив, що не вбачає жодного причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням і стверджуваною матеріальною шкодою; через що відхиляє цю вимогу, але заразом зауважує, що національне законодавство, зокрема статті 361 і 362 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), дозволяє заявнику вимагати відновлення провадження.

25 грудня 2023 року ОСОБА_1 подав до Великої Палати Верховного Суду заяву про перегляд за виключними обставинами постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року та ухвали Вищого адміністративного суду України від 10 липня 2014 року.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 14 березня 2024 року заяву про перегляд за виключними обставинами задовольнила частково, скасувала постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 10 липня 2014 року у справі № 2а-14139/12/2670, а справу № 2а-14139/12/2670 направила до Шостого апеляційного адміністративного суду для розгляду.

Виходячи із змісту та суті Рішення ЄСПЛ від 14 грудня 2023 року у справі «ОСОБА_1 проти України»« (заява № 68907/14), Велика Палата Верховного Суду резюмувала, що порушення конвенційних приписів полягало насамперед у тому, що якщо суди апеляційної чи касаційної інстанцій вирішили, що факторами, які в окресленій правовій ситуації унеможливлювали виплату позивачеві грошового забезпечення, були дії і «рішення» про перебування працівника міліції ОСОБА_1 в розпорядженні органу внутрішніх справ або, інакше кажучи, - поза штатною посадою упродовж часу, коли він був під арештом у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, період перебування під яким (арештом) не зараховується (не має зараховуватися) для виплати грошового забезпечення, то згадані національні суди мали би назвати (послатися, використати), щонайменше, «рішення» (офіційний документ), яке б підтверджувало переведення ОСОБА_1 в розпорядження органу внутрішніх справ, тобто у статус працівника міліції, який не давав би правомірних підстав для виплати грошового забезпечення.

Також Велика Палата Верховного Суду наголосила, що апеляційний та касаційний суди на противагу вимогам закону жодним чином не прокоментували (не відреагували) на доводи (позицію) позивача про те, що підстави, які суди поклали в основу відмови виплатити йому заборговане грошове забезпечення та інші пов`язані з ним грошові кошти, не існували.

Велика Палата Верховного Суду вважала, що констатовані ЄСПЛ порушення конвенційних та національних вимог у контексті цієї справи можна усунути шляхом скасування ухвали суду касаційної інстанції та постанови суду апеляційної інстанції з направленням матеріалів заяви до суду апеляційної інстанції для ухвалення судового рішення відповідно до вимог КАС України з урахуванням висновків, викладених у згаданому Рішенні ЄСПЛ.

Ухвалами від 16 квітня 2024 року Шостий апеляційний адміністративний суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Деснянського РУГУ МВС України в місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києві від 19 листопада 2012 року у цій справі, призначив справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою від 05 червня 2024 року Шостий апеляційний адміністративний суд відмовив у задоволенні клопотання Деснянського РУГУ МВС України в місті Києві про зупинення провадження у справі №2а-14139/12/2670 до встановлення правонаступника, а ухвалою від 12 червня 2024 року допустив заміну Деснянського РУГУ МВС України в місті Києві () його правонаступником - Головним управлінням Національної поліції у м. Києві (, далі - ГУНП у м. Києві).

Постановою від 09 липня 2024 року Шостий апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу ГУНП у м. Києві залишив без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2012 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції, оперуючи положеннями статті 17 Дисциплінарного статуту та підпункту 3.5.2 пункту 3.5 Інструкції, вважав правильним висновок суду першої інстанції, згідно з яким на період відсторонення від виконання службових обов`язків за відстороненою особою зберігається посадовий оклад, оклад за спеціальне звання, надбавки за вислугу років та безперервну службу, інші виплати і надбавки.

Зважаючи на те, що відповідач не нараховував та не виплачував грошове забезпечення позивача у період з 03 лютого 2010 року по день звільнення у зв`язку з його відстороненням від виконання службових обов`язків на період проведення службового розслідування, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що ненарахування та невиплата відповідачем грошового забезпечення позивача в зазначений період суперечить вимогами Дисциплінарного статуту та Інструкції.

Беручи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14 березня 2024 року, а також рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_1 проти України» від 14 грудня 2023 року, суд апеляційної інстанції витребував у Деснянського РУГУ МВС України в місті Києві накази про переведення позивача в розпорядження органу внутрішніх справ. Однак із пояснень представника відповідача під час судового засідання встановив, що відповідні накази не видавалися.

Ураховуючи чинне на час виникнення спірних правовідносин правове регулювання та відсутність наказів про переведення позивача в розпорядження органу внутрішніх справ, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний був нараховувати та виплачувати позивачу грошове забезпечення у згаданий період.

Доводи відповідача щодо відсутності підстав для нарахування грошового забезпечення позивачу починаючи з 03 лютого 2010 року по 19 вересня 2011 року (день звільнення зі служби) у зв`язку з тим, що позивач не виконував службові обов`язки, а перебував під вартою, суд апеляційної інстанції вважав помилковими.

Установивши факт невиплати позивачу всіх сум, що належали йому станом на день звільнення, суд апеляційної інстанції підтвердив наявність затримки розрахунку при звільненні, та погодився з позицією суду першої інстанції, що відповідач відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України мав обов`язок щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь період затримки розрахунку.

Застосовуючи норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, суд апеляційної інстанції відхилив аргументи відповідача щодо відсутності підстав для нарахування позивачу відповідної компенсації, зазначивши, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, зокрема в частині зобов`язання відповідача провести розрахунок при звільненні, сплатити заборгованість із заробітної плати, заборгованість за затримку розрахунку при звільненні та компенсацію за втрату доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що правильність висновків суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог не ставилася під сумнів учасниками справи, не оскаржувалася ними, а тому відповідно до частини першої статті 308 КАС України вони перебувають поза межами апеляційного перегляду.

Доводи представника ГУНП у м. Києві про наявність підстав для закриття провадження у справі у зв`язку з ліквідацією Деснянського РУГУ МВС України в місті Києві та відсутністю предмета спору та спірних правовідносин суд апеляційної інстанції вважав необґрунтованими, оскільки ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2024 року правонаступником Деснянського РУГУ МВС України в місті Києві визначено ГУНП у м. Києві. Крім того, ГУНП у м. Києві з урахуванням положень статті 303 КАС України подало змінену апеляційну скаргу, яка врахована судом апеляційної інстанції.

Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування

ГУНП у м. Києві, не погоджуючись з постановою Окружного адміністративного суду міста Києва віл 19 листопада 2012 року та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2024 року у цій справі, звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ці судові рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Касаційну скаргу подано з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Касаційна скарга в частині порушення судами норм матеріального права, обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанції інстанцій неправильно застосували положення статті 17 Дисциплінарного статуту (у редакції від 22 лютого 2006 року), за відсутності висновку Верховного Суду щодо їх застосування за спірних правовідносин.

На думку скаржника, формулювання, яке міститься в наведеній нормі свідчить про надання законодавцем права уповноваженій особі, у розглядуваному випадку керівнику ГУ МВС України в місті Києві, дискреційного повноваження щодо прийняття рішення про збереженням певних складових грошового забезпечення працівника. Відповідне рішення керівник фіксує в наказі про відсторонення від посади, що є обов`язковим для виконання фінансовим органом установи. Разом із тим, наказ ГУ МВС України в місті Києві від 17 лютого 2010 року №139 о/с, яким позивача відсторонено від посади на час проведення службового розслідування, не містить вказівок керівника фінансовому органу ГУМВС України в місті Києві щодо нарахування та виплати позивачу передбачених частиною першою статті 17 Дисциплінарного статуту складових грошового забезпечення. Вказаний наказ позивачем не оскаржувався.

Крім того, посилаючись на статтю 1 Конвенції міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, статтю 94 Кодексу законів про працю України та частину першу статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, скаржник підкреслює, що ключовою умовою для отримання заробітної плати є виконання певної роботи. Законодавством визначені виключні випадки збереження заробітку, однак перебування працівника під вартою до таких випадків не належить. Таким чином, у роботодавця відсутні зобов`язання щодо виплати грошового забезпечення в такій ситуації. Скаржник також вказує на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 22 листопада 2019 року у справі № 816/254/17, відповідно до якої нарахування грошового забезпечення передбачає виконання службових обов`язків, що визначають обсяг виконання завдань, доручених за посадою, чого у даному випадку не відбулося.

Скаржник наголошує, що спеціальним законодавством не врегульовано питання виплати грошового забезпечення працівникам міліції за час перебування під вартою/арештом. За таких обставин, відповідно до положень КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд має застосовувати аналогію закону, а за її відсутності - аналогію права. З огляду на це застосування судами попередніх інстанцій норм права, якими врегульована виплата грошового забезпечення за час перебування в розпорядженні органу внутрішніх справ у цій справі є помилковим.

За доводами скаржника, суд першої інстанції неправильно визначив підстави, які встановлені пунктом 3.4.5. Інструкції, що надають право не виплачувати працівникові міліції грошове забезпечення, цей недолік не був виправлений судом апеляційної інстанції. Перелічені обставини у цих правовідносинах відсутні, а тому висновок суду апеляційної інстанції про обов`язок нараховувати та виплачувати грошове забезпечення відповідачем працівнику міліції, який перебуває під вартою та не виконує покладені на нього законодавством обов`язки через відсутність наказу про переведення останнього у розпорядження є помилковим. Він наполягає, що видання наказу про виведення працівника поза штат/переведення у розпорядження не увільняє працівника від виконання роботи, а є механізмом не допуску до виконання службових обов`язків працівника правоохоронного органу.

Також скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР. Відповідно до статті 3 цього Закону, громадянинові відшкодовуються втрачені заробіток та інші доходи у разі незаконних дій правоохоронних органів. Це, на думку скаржника, підтверджує відсутність у роботодавця обов`язку виплачувати заробітну плату працівнику під час перебування під вартою, навіть якщо він був незаконно позбавлений волі, оскільки виплати у такому разі здійснюються за рахунок державного бюджету.

Скаржник також уважає неправильними висновки суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог про виплату компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням їх виплати. Він вказує на неврахуванням судом апеляційної інстанції положень пунктів 2, 4 Порядку № 159, згідно з якими основними компонентами для стягнення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів є: вина відповідача; порушення термінів виплати; затримка на місяць і більше виплати грошових доходів; особа зазнала через це втрат. Оскільки у правових відносинах, що виникли між ОСОБА_1 та відповідачем такі ознаки відсутні, стягнення з ГУНП у м. Києві коштів у порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є безпідставним.

Також скаржник звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 117 Кодексу законів про працю України щодо заборгованості за затримку розрахунку при звільненні, зокрема суд не врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Касаційна скарга в частині порушення судами норм процесуального права, аргументована тим, що суд апеляційної інстанції самоусунувся від виконання обов`язку, передбаченого частиною першою статті 236 КАС України, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання скаржника про зупинення провадження у справі та не вжив відповідних заходів для встановлення правонаступника.

Позиція інших учасників справи

Позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні та залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03 вересня 2024 року (судді: Загороднюк А.Г., Білак М.В., Губська О.А.) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2012 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2024 року у справі №2а-14139/12/2670.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду (суддя: Загороднюк А.Г.) зупинено виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2012 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2024 року у справі №2а-14139/12/2670 до закінчення їхнього перегляду в касаційному порядку.

Розпорядженням від 04 лютого 2025 року № 124/0/78-25 заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 04 лютого 2025 року визначено склад колегії суддів: Загороднюк А.Г. (головуючий суддя), Білак М.В., Соколов В.М.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду (суддя: Загороднюк А.Г.) від 19 лютого 2025 року призначено справу до розгляду.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України з 2001 року. З 2008 року обіймав посаду оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Деснянського РУ ГУ МВС України в місті Києві.

03 лютого 2010 року позивача затримали за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 368 Кримінального кодексу (далі - КК) України у порядку статті 115 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК) України. 05 лютого 2010 року строк затримання продовжено до 10 діб.

12 лютого 2010 року Голосіївський районний суд міста Києва обрав позивачу запобіжний захід - тримання під вартою.

Начальник ГУ МВС України в місті Києві наказом № 139о/с від 17 лютого 2010 року відсторонив позивача від виконання службових обов`язків у зв`язку з порушенням стосовно нього кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК України. Відстороненим від виконання службових обов`язків позивач мав бути на час проведення службового розслідування. Службове розслідування було завершене 04 березня 2010 року складенням відповідного висновку.

Деснянський районний суд міста Києва вироком від 06 травня 2011 року засудив ОСОБА_1 за частиною другою статті 368 КК України до позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади строком на 3 роки. Вирок набрав законної сили 03 серпня 2011 року.

Начальник ГУ МВС України в місті Києві наказом № 561о/с від 16 вересня 2011 року звільнив позивача з органів внутрішніх справ згідно з пунктом 67 Положення про проходження служби (як особу, засуджену за вчинення злочину, після вступу в законну силу вироку суду) з 19 вересня 2011 року.

Грошове забезпечення позивачу не нараховувалось та не виплачувалось з 03 лютого 2010 року по день звільнення зі служби - 19 вересня 2011 року.

Листом від 12 березня 2012 року № 46/370, що адресований начальнику Домницького виправного центру управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області стосовно заяви ОСОБА_1 , Деснянське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, повідомило, що відповідно до наказу начальника ГУ МВС України в м. Києві від 17 лютого 2010 року №139 о/с грошове забезпечення позивачу не нараховувалось з 03 лютого 2010 року по 19 вересня 2011 року у зв`язку з відстороненням від виконання службових обов`язків на період проведення службового розслідування.

Уважаючи протиправним ненарахування грошового забезпечення за період відсторонення від виконання службових обов`язків та нездійснення розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV затверджено Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України (далі - Дисциплінарний статут, в редакції, чинній на момент відсторонення позивача від виконання службових обов`язків), який визначає сутність службової дисципліни, обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України (далі - особи рядового і начальницького складу) стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень.

Частиною першою статті 14 Дисциплінарного статуту передбачено, що з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Відповідно до частини другої статті 14 Дисциплінарного статуту службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.

За статтею 17 Дисциплінарного статуту особа рядового або начальницького складу, щодо якої проводиться службове розслідування, може бути відсторонена від посади із збереженням посадового окладу, окладу за спеціальне звання, надбавок за вислугу років та безперервну службу, інших виплат і надбавок.

Рішення про відсторонення особи рядового або начальницького складу від посади можуть приймати начальники, яким надано право прийняття на службу або призначення цієї особи на посаду, шляхом видання письмового наказу.

Тривалість відсторонення від виконання службових обов`язків за посадою не повинна перевищувати часу, передбаченого для проведення службового розслідування.

Подібного змісту норма міститься у підпункті 3.5.2 пункту 3.5 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року №499 (далі - Інструкція, в редакції, чинній на момент відсторонення позивача від виконання службових обов`язків), яким визначено, що особа рядового і начальницького складу, щодо якої проводиться службове розслідування, може бути відсторонена від виконання службових обов`язків за займаною посадою зі збереженням посадового окладу, окладу за спеціальним званням, надбавки за вислугу років та інших надбавок і доплат.

Згідно з підпунктами 3.4.1 - 3.4.2 пункту 3.4 Інструкції при здійсненні організаційно-штатних заходів особи начальницького складу зараховуються в розпорядження органу внутрішніх справ на строк не більше 15 діб.

У виняткових випадках, пов`язаних з особливими обставинами, перебування в розпорядженні органу внутрішніх справ понад 15 діб, але не більше двох місяців, допускається з дозволу Міністра внутрішніх справ України. Підставою для продовження строку перебування особи в розпорядженні понад 15 діб, але не більше двох місяців, є наказ або письмовий дозвіл Міністра на клопотанні начальника органу про продовження строку перебування в розпорядженні особи начальницького складу, де зазначається конкретна дата, але не більше двох місяців. До цього строку не зараховується період перебування у відпустках та на лікуванні (обстеженні) у лікувальних закладах.

За підпунктом 3.4.4 пункту 3.4 Інструкції днем зарахування в розпорядження вважається день підписання наказу про зарахування в розпорядження або день, зазначений у наказі.

При цьому підпунктом 3.4.5 пункту 3.4 Інструкції закріплено, що при виплаті грошового забезпечення в період перебування в розпорядженні не зараховується, зокрема час перебування під арештом у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності в разі закриття кримінальної справи або винесення виправдувального вироку - з дня арешту до дня звільнення включно.

Статтею 116 КЗпП України (далі і далі - в редакції, чинній на дату звернення до суду з цим позовом) визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III (далі - Закон № 2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Приписами статей 3, 4 Закону № 2050-III обумовлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Згідно з пунктом 1 Порядку № 159 його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку № 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Положеннями пункту 3 Порядку № 159 передбачено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд нагадує, що згідно з положеннями статті 341 КАС України як суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У цій справі спір, який спричинив до звернення до суду з цим позовом, виник у зв`язку із невиплатою ОСОБА_1 заробітної плати (грошового забезпечення) за період проходження служби з 03 лютого 2010 року по 19 вересня 2011 року. З цим спором пов`язане стягнення заборгованості за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України та компенсації за втрату доходів у зв`язку з порушенням виплати заробітної плати на підставі Закону № 2050-III, вимоги щодо яких теж заявив позивач.

Згідно з установленими у цій справі обставинами, позивач під час проходження служби на посаді оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Деснянського РУ ГУ МВС України в місті Києві був затриманий 03 лютого 2010 року за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК України.

05 лютого 2010 року строк затримання продовжено до 10 діб.

12 лютого 2010 року Голосіївським районним судом міста Києва позивачу обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

17 лютого 2010 року наказом Головного управління МВС в м. Києві №139 о/с позивача, у зв`язку з порушенням стосовно нього кримінальної справи за ознаками складу злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК України, було відсторонено від виконання службових обов`язків оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Деснянського РУ ГУ МВС України в місті Києві на період проведення службового розслідування.

19 вересня 2011 року наказом начальника ГУ МВС України в місті Києві від 16 вересня 2011 року № 561о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ як особу, засуджену за вчинення злочину, після вступу вироку суду в законну силу.

Установлені у цій справі обставини свідчать, що спір щодо невиплати позивачу заробітної плати (грошового забезпечення) за період з 03 лютого 2010 року по 19 вересня 2011 року зумовлений його затриманням за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК України, та проведенням за цим фактом службового розслідування.

З урахуванням доводів касаційної скарги, Верховному Суду належить відповісти на питання: чи є правомірною невиплата заробітної плати (грошового забезпечення) особі рядового або начальницького складу органів внутрішніх справ за період її затримання, тримання під вартою та відсторонення від виконання службових обов`язків у зв`язку з проведенням службового розслідування.

Як установлено судами у цій справі, у зв`язку із затриманням позивача та взяттям його під варту, позивач був відсторонений від виконання службових обов`язків на період проведення службового розслідування відповідно статті 17 Дисциплінарного статуту.

Стаття 17 Дисциплінарного статуту надає керівнику дискреційне право відсторонити особу рядового або начальницького складу, щодо якої проводиться службове розслідування, від посади на час його проведення. Відсторонення від посади є тимчасовим заходом, який застосовується на розсуд керівника з урахуванням конкретних обставин, що можуть вимагати такого рішення для забезпечення об`єктивного та неупередженого проведення службового розслідування.

Водночас, важливо зазначити, що наведена норма передбачає імперативну вимогу щодо збереження за відстороненою особою посадового окладу, окладу за спеціальне звання, надбавок за вислугу років та безперервну службу, інших виплат і надбавок, як гарантію захисту прав працівника на період проведення щодо неї службового розслідування.

Наведене означає, що дискреційні повноваження керівника поширюються виключно на питання відсторонення особи від посади, але не на вирішення питання щодо збереження за нею певних складових грошового забезпечення. Останнє є обов`язковою вимогою закону і не залежить від волевиявлення керівника.

Отже, твердження, викладене в касаційній скарзі, про надання керівнику дискреційного повноваження щодо збереження певних складових грошового забезпечення працівника є помилковим. Законодавець не передбачає можливості керівника вирішувати питання виплати або невиплати відповідних сум, а імперативно закріплює їх збереження за працівником.

Відсутність в наказі про відсторонення окремої вказівки керівника на збереження за особою певних складових грошового забезпечення не позбавляє таку особу права їх отримання. Обов`язок щодо нарахування та виплати відстороненій особі посадового окладу, окладу за спеціальне звання, надбавок за вислугу років та безперервну службу, інших виплат і надбавок, є законодавчо визначеним і не залежить від волевиявлення та не потребує окремого підтвердження з боку керівника.

Виходячи з цього, доводи касаційної скарги щодо відсутності в наказі, яким позивача відсторонено від посади на час проведення службового розслідування, відповідної вказівки як на підставу для невиплати позивачу заробітної плати (грошового забезпечення) за відповідний період є безпідставними.

Наказ про відсторонення виконує суто процедурну функцію щодо тимчасового усунення працівника від виконання службових обов`язків, тоді як питання складових збереження складових грошового забезпечення врегульоване нормою закону і не залежить від змісту наказу керівника. Відповідно, невчинення позивачем дій щодо оскарження наказу, яким його відсторонено від посади на час проведення службового розслідування, не впливає на його право на отримання передбачених статтею 17 Дисциплінарного статуту виплат.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують обов`язку відповідача здійснити відповідні нарахування та виплати у період відсторонення особи у зв`язку з проведенням службового розслідування, оскільки такий обов`язок виникає безпосередньо з положень Дисциплінарного статуту, а також з положень підпункту 3.5.2 пункту 3.5 Інструкції, у редакціях, що були чинними на час відсторонення позивача від посади, про що правильно зазначили суди попередніх інстанцій.

На підставі викладеного Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що ненарахування та невиплата відповідачем за місцем служби ОСОБА_1 грошового забезпечення в період відсторонення від виконання службових обов`язків у зв`язку з проведенням службового розслідування є незаконними, так як суперечать вимогам Дисциплінарного статуту та вказаної Інструкції.

Що стосується невиплати позивачу грошового забезпечення за іншу частину спірного періоду, який не охоплює час проведення стосовно позивача службового розслідування, Суд зазначає таке.

Верховний Суд ураховує, що невиплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за інші періоди служби відповідач так само аргументував відстороненням позивача від виконання службових обов`язків на час проведення службового розслідування, що, зокрема, підтверджується листом відповідача від 12 березня 2012 року №46/370.

Водночас відповідач також посилався на ту обставину, що позивач не виконував службові обов`язки за займаною посадою внаслідок його затримання та перебування під вартою, що також відображено в касаційній скарзі ГУ НП у м. Києві.

Ураховуючи це, Верховний Суд уважає необхідним оцінити доводи заявника касаційної скарги щодо відсутності підстав для виплати позивачу грошового забезпечення у зв`язку з його затриманням та перебуванням під вартою.

Доводи скаржника в цій частині зводяться до того, що спеціальне законодавство, яке регулює спірні правовідносини, не містить окремих положень про виплату грошового забезпечення працівникам міліції, які перебувають під арештом, тому мають застосовуватися загальні норми законодавства про оплату праці, згідно з якими виплата грошового забезпечення залежить від виконання працівником своїх службових обов`язків. Оскільки позивач не виконував службових обов`язків у зв`язку із затриманням та перебуванням під вартою, підстав для нарахування йому відповідних виплат, як вважає скаржник, не було.

Слід зазначити, що на момент затримання та до дня звільнення позивача зі служби Інструкція містила лише положення, передбачене в підпункті 3.4.5 цієї Інструкції, яке встановлювало, що при виплаті грошового забезпечення в період перебування особи рядового або начальницького складу в розпорядженні органу внутрішніх справ у зв`язку з організаційно-штатними заходами не зараховується час перебування під арештом у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності- з дня арешту до дня звільнення включно. Інші положення, що обмежували б виплату грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які перебували під арештом або під вартою у зв`язку із обранням запобіжного заходу, на той час були відсутні.

Лише після звільнення позивача зі служби, відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 05 квітня 2012 року № 288, Інструкцію було доповнено підпунктом 3.5.4, яким встановлено, що: «Особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, відповідно до яких обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня арешту. У разі якщо до осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, відсторонених від посад, яких утримували під вартою, обрано інший запобіжний захід, а не утримання під вартою, з дня прибуття до органу (підрозділу) внутрішніх справ і до дня отримання повідомлення суду про набрання вироком законної сили про засудження особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ до позбавлення волі грошове забезпечення виплачується в порядку, передбаченому підпунктом 3.5.3 пункту 3.5 цього розділу.». При цьому підпункт 3.5.3, який так само був доповнений наказом Міністерства внутрішніх справ від 05 квітня 2012 року №288 визначив, що: «Особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, відстороненим від посад відповідно до Кримінально-процесуального кодексу України, з наступного дня після відсторонення від посад за період, протягом якого вони не перебували на посаді, виплачуються оклади за спеціальними званнями та надбавка за вислугу років.

Таким чином, у період, охоплений позовом, спеціальне законодавство, яке регулювало питання оплати працівників органів внутрішніх справ, не встановлювало чіткої заборони щодо виплати грошового забезпечення працівникам міліції в період їх перебування під арештом чи під вартою.

У контексті допустимості обмеження виплати грошового забезпечення позивача, тобто втручання у «право власності» через перебування під арештом або від вартою, необхідно звернути увагу на висновки ЄСПЛ у справі «ОСОБА_1 проти України». ЄСПЛ зауважив, що протилежна сторона у справі, а також Уряд стверджували, що зміни в законодавстві були лише додатковими, уточнюючи правила, які, за їхнім твердженням, вже існували в національному законодавстві. Зокрема, Уряд вказував, що законодавство не передбачало права на отримання заробітної плати для працівників міліції, які перебувають під вартою, оскільки вони не виконують своїх службових обов`язків. Однак, ЄСПЛ указав, що ні Уряд, ні відповідач не навели жодного конкретного положення законодавства, на якому могли б ґрунтуватися ці аргументи.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

За практикою ЄСПЛ поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві. Так само, як і матеріальні речі, деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можна розглядати як «право власності» і, таким чином, як «майно» для цілей цього положення. Поняття «майно» не обмежується «існуючим майном» і може також охоплювати активи, у тому числі вимоги, щодо яких заявник може стверджувати про наявність у нього принаймні «законних сподівань» стосовно отримання можливості ефективного користування правом власності. «Сподівання» є «законним», якщо воно ґрунтується або на положенні законодавства, або на нормативно-правовому акті, який стосується відповідного майнового інтересу. У кожній справі питання, яке необхідно розглядати, полягає у тому, чи надали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на отримання майнового права, захищеного статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три правила: перше правило, викладене в першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге правило, яке міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення майна й підпорядковує його умовам; третє правило, зазначене в другому абзаці, визначає, що держави мають право, серед іншого, контролювати використання майна відповідно до загальних інтересів. Ці три правила, однак, не є «чіткими» в розумінні того, що вони не є пов`язаними між собою. Друге та третє правила стосуються конкретно визначених випадків втручання у право мирного володіння майном, і тому їх слід тлумачити з огляду на загальний принцип, викладений у першому правилі.

Щоб бути сумісним зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, захід має відповідати трьом умовам: бути законним, переслідувати законну мету та забезпечувати справедливий баланс між загальними суспільними інтересами та основоположними правами особи.

Отже, згідно з Конвенцією, практикою ЄСПЛ, а також Конституцією України та юридичними позиціями Конституційного Суду України, право власності не є абсолютним і може зазнавати обмежень. Однак будь-яке втручання у право власності має ґрунтуватися на законі, мати правомірну мету та бути домірним.

Водночас, як констатовано Судом вище, обмеження у виплаті грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, які перебували під арештом чи під вартою, в період, охоплений позовом, не мало належної правової основи в чинному на той час національному законодавстві. Конкретних норм законодавства, які б чітко передбачали таке обмеження, відповідач не навів.

За таких умов, невиплата особі рядового або начальницького складу органу внутрішніх справ грошового забезпечення у зв`язку з її затриманням та перебуванням під вартою є втручанням у право власності без належного законодавчого підґрунтя, що вважається порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно, відмову у виплаті грошового забезпечення ОСОБА_1 за період його затримання та тримання під вартою не можна вважати законною.

Доводи скаржника про те, що у зв`язку з відсутністю у спеціальному законодавстві прямих обмежень щодо виплати грошового забезпечення особам рядового або начальницького складу, які перебувають під арештом, слід застосовувати загальні норми законодавства про оплату праці, не заслуговують на увагу.

Важливо наголосити, що на час існування спірних правовідносин таке обмеження існувало, проте лише щодо працівників, які перебували в розпорядженні органу внутрішніх справ у зв`язку з організаційно-штатними змінами, що підтверджується положенням підпункту 3.4.5 Інструкції. Це свідчить про те, що уповноважений суб`єкт в період існування спірних правовідносин не встановлював такого обмеження у виплаті грошового забезпечення для інших працівників органів внутрішніх справ, які перебували під арештом. Підтвердженням такого висновку слугує внесення наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05 квітня 2012 року № 288 змін до спеціального законодавства, яке регулювало питання оплати працівників органів внутрішніх справ, згідно з якими встановлено, що виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, щодо яких обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, призупиняється з дня арешту.

Відтак, відсутність прямих обмежень у спеціальному законодавстві, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, щодо виплати грошового забезпечення іншим особам рядового або начальницького складу, які перебувають під арештом, не зумовлює необхідності застосування загальних норм трудового законодавства в такому випадку.

Недоречним є також посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 22 листопада 2019 року у справі №816/254/17, оскільки, незважаючи на те, що в зазначеній справі предмет спору стосувався невиплати грошового забезпечення працівнику міліції за січень-квітень 2009 року, в порушення положень Інструкції, за обставинами такої справи, така невиплата була зумовлена невиходом працівника на службу без поважних причин. Тому висновки Верховного Суду, сформовані у справі №816/254/17, зокрема щодо застосування положень загального трудового законодавства при вирішенні спору та необхідності виконання службових обов`язків як передумови для нарахування грошового забезпечення, не можуть бути застосовані до справи, що розглядається, оскільки фактичні обставини в цих справах є різними.

Щодо тверджень заявника касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норми підпункту 3.4.5 пункту 3.4 Інструкції, то Суд указує таке.

Відповідно до цієї норми, у випадку перебування особи у розпорядженні органу внутрішніх справ та притягнення її до кримінальної відповідальності, а також подальшого звільнення з-під арешту внаслідок виправдувального вироку або закриття кримінального провадження, законодавець встановлює спеціальне правило: період з дня арешту до дня звільнення включно не зараховується при виплаті грошового забезпечення. При цьому днем зарахування в розпорядження в такому випадку вважається день підписання наказу про зарахування в розпорядження або день, зазначений у наказі (підпункт 3.4.4 пункту 3.4 Інструкції).

Варто зазначити, що суд першої інстанції при вирішенні цього спору не застосовував зазначеної норми матеріального права, а тому твердження скаржника щодо неправильного її застосування цим судом є безпідставними.

Водночас цю норму було застосовано судом апеляційної інстанції та судом касаційної інстанції при первісному розгляді справи, з приводу чого ЄСПЛ зауважив, що згадані суди, визнаючи положення про перебування в розпорядженні органу внутрішніх справ такими, що поширюються на заявника, не прокоментували чому вони дійшли такого висновку, зважаючи на відсутність доказів щодо ухвалення відповідного рішення про його перебування у розпорядженні.

Щодо цього Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи цю справу за виключними обставинами, зазначила, що якщо суди апеляційної чи касаційної інстанцій вважали, що підставою для невиплати грошового забезпечення було перебування працівника міліції ОСОБА_1 у розпорядженні органу внутрішніх справ або, іншими словами, поза штатною посадою у період арешту, то вони мали обґрунтувати це відповідним рішенням (офіційним документом), що підтверджує переведення позивача в розпорядження органу внутрішніх справ, тобто у статус працівника міліції, який не давав би правомірних підстав для виплати грошового забезпечення.

З метою з`ясування цього питання суд апеляційної інстанції витребував у Деснянського РУГУ МВС України в місті Києві накази про переведення позивача в спірний у цій справі період в розпорядження органу внутрішніх справ. Проте, як установив суд апеляційної інстанції в судовому засіданні з пояснень представника відповідача, відповідні накази не видавалися.

Таким чином, з огляду на відсутність основної умови для застосування норм підпункту 3.4.5 пункту 3.4 Інструкції, а саме рішення про переведення позивача в розпорядження органу внутрішніх справ, Верховний Суд погоджується з позицією суду апеляційної інстанції про те, що обумовлена цією нормою підстава для незарахування періоду перебування під арештом при виплаті грошового забезпечення не може слугувати обґрунтуванням невиплати позивачу грошового забезпечення у спірний період.

Ураховуючи це Суд не вбачає порушень у застосуванні судом апеляційної інстанції вказаної норми матеріального права під час вирішення цього спору, а відтак такі доводи скаржника визнаються необґрунтованими

З огляду на викладене та чинне на час існування спірних правовідносин правове регулювання, у зіставленні з установленими обставинами цієї справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідач зобов`язаний був нараховувати та виплачувати позивачу грошове забезпечення у спірний період.

У контексті доводів касаційної скарги Верховий Суд не надає висновку щодо застосування у цих правовідносинах положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не досліджували питання щодо застосування відповідних норм матеріального права та не робили відповідних висновків. Водночас висновки щодо застосування положень наведеного Закону не впливають на правильність вирішення цього спору.

Оцінюючи доводи скаржника щодо неправильного застосування судами норм матеріального права в частині вимог про відшкодування заборгованості за затримку розрахунку при звільненні, Суд виходить з такого.

Доводи скаржника в цій частині ґрунтуються виключно на тому, що суд апеляційної інстанції застосував статтю 117 КЗпП без урахування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, зокрема, що стосується можливості суду за певних умов, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зменшити розмір відшкодування, передбачений цієї статтею.

Разом з тим Верховний Суд зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не здійснювали розрахунок середнього заробітку, який підлягає відшкодуванню на користь позивача, посилаючись на суперечливість довідок про середньомісячне грошове забезпечення позивача, наявних у матеріалах справи, а також відсутність у суду відповідних повноважень щодо самостійного визначення належних позивачу виплат.

Оскільки касаційна скарга не містить заперечень чи доводів, спрямованих на спростування зазначених мотивів судів попередніх інстанцій, твердження скаржника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції згаданої норми матеріального права через неврахування висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 821/1083/17 щодо її застосування в частині можливості зменшення розміру заборгованості за затримку розрахунку при звільненні позивача визнаються необґрунтованими та підлягають відхиленню.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо незаконності оскаржуваних судових рішень в частині вимог позивача про виплату компенсації за втрату доходів у зв`язку з порушенням строку виплати заробітної плати, Суд указує таке.

Мотиви касаційної скарги щодо неправильного застосування судами норм матеріального права в цій частині зводяться до твердження про відсутність у відповідача обов`язку нараховувати та виплачувати позивачу грошове забезпечення, що, на думку скаржника, виключає можливість застосування вимог Закону № 2050-III та Порядку № 159, а відповідно і компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Необхідно зазначити, що Верховний Суд вже викладав правові висновки щодо застосування норм Закону № 2050-ІІІ, зокрема у постанові від 24 січня 2025 року у справі № 380/1607/24, правовідносини у якій в частині цих позовних вимог є подібними до правовідносин у справі, що розглядається.

Ухвалюючи постанову у справі № 380/1607/24 Верховний Суд виснував, що основною умовою для виплати передбаченої статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.

Тобто компенсація за порушення строків виплати доходу виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата, індексація тощо) особи (працівника) з вини відповідача (роботодавця) не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи і пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари і послуги.

Дія норм Закону №2050-ІІІ та Порядку №159 поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.

Виплата компенсації втрати частини доходів проводиться незалежно від порядку і підстав їх (доходів) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

З покликання на висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 13 січня 2020 року в справі №803/203/17, від 15 жовтня 2020 року в справі №240/11882/19, від 29 квітня 2021 року в справі №240/6583/20, від 05 липня 2022 року в справі №420/7633/20, від 29 березня 2023 року в справі №120/9475/21-а, від 10 жовтня 2024 року в справі №280/5397/19, від 18 грудня 2024 року в справі №755/15005/23, Верховний Суд у справі № 380/1607/24 виснував, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.

Застосовуючи цей висновок у справі № 380/1607/24, з урахуванням наявності факту невиплати позивачу грошового забезпечення (заробітної плати) за заявлений у цій справі період у зв`язку з бездіяльністю власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину належних сум, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних позивачу сум доходів.

За наведеного, Суд уважає, що суди попередніх інстанцій цілком правомірно зобов`язали відповідача сплатити позивачу компенсацію за втрату доходів у зв`язку з порушенням виплати заробітної плати за спірний період.

Оцінюючи аргументи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме пункту 1 частини першої статті 236 КАС України у зв`язку з безпідставною відмовою у задоволенні клопотання скаржника про зупинення провадження до встановлення правонаступника Деснянського РУГУ МВС України в місті Києві, Суд зазначає таке.

Положеннями статті 236 КАС України розмежовано підстави, за яких суд має право зупинити провадження (частина друга статті 236 КАС України), а також, з настанням яких суд зобов`язаний вчинити цю процесуальну дію (частина перша статті 236 КАС України).

Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 236 КАС України, суд зупиняє провадження у справі в разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи, ліквідації суб`єкта владних повноважень, іншого органу, а також злиття, приєднання, поділу, перетворення юридичної особи, які були стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво, - до встановлення правонаступника.

Отже, ліквідація суб`єкта владних повноважень, який був стороною у справі, за умови, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, є обов`язковою підставою для зупинення провадження у справі до встановлення правонаступника

З матеріалів справи вбачається, що на момент подання скаржником до апеляційного суду клопотання про зупинення провадження у справі в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань уже було внесено запис про державну реєстрацію припинення Деснянського РУГУ МВС України в місті Києві. Цей факт підтверджується витягом із зазначеного реєстру, який скаржник долучив до відповідного клопотання.

Таким чином, на момент вирішення судом апеляційної інстанції зазначеного клопотання скаржника існували передбачені процесуальним законом підстави для зупинення провадження у справі до встановлення правонаступника Деснянського РУГУ МВС України в місті Києві.

Верховний Суд уважає справедливими мотиви суду апеляційної інстанції, покладені в основу відмови в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, зокрема про відсутність будь-яких дій з боку ліквідаційної комісії Деснянського РУГУ МВС України в місті Києві та скаржника щодо встановлення правонаступника з 2015 року (з моменту ліквідації органу) до 2024 року, а також про тривалий строк розгляду справи. Суд також бере до уваги, що суд апеляційної інстанції у наступному судовому засіданні поставив на обговорення питання правонаступництва та допустив заміну відповідача у справі на правонаступника.

Разом із тим Суд указує, що допущене судом апеляційної інстанції порушення норми процесуального права не мало впливу на неправильність вирішення цієї справи по суті, а також не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення цього суду у розумінні положень КАС України.

Відповідно до частини другої статті 350 КАС України передбачено, що не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, доводи заявника касаційної скарги про допущення судами першої та апеляційної інстанцій порушень норм матеріального і процесуального права, що є підставою для скасування ухвалених судових рішень, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність залишити касаційну скаргу ГУНП у м. Києві без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до статті 375 КАС України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскаржуваного судового рішення або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Зважаючи на те, що ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2024 року зупинено виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2012 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2024 року у справі №2а-14139/12/2670 до закінчення їхнього перегляду в касаційному порядку, а також враховуючи результати перегляду оскаржуваних судових рішень, Суд убачає підстави для поновлення їх виконання в означеній частині.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359, 375 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2012 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2024 року у справі №2а-14139/12/2670 залишити без змін.

Поновити виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2012 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2024 року у справі №2а-14139/12/2670.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач судді А.Г. Загороднюк М.В. Білак В.М. Соколов