Справа № 420/36166/24
Суддя: Самойлюк Г.П.
Дата ухвалення: 2025-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.

при секретарі: Драник О.О.;

сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Зарудна А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу , поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

На підставі ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 17 лютого 2025 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області , в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Наказ Головного управління ДПС в Одеській області № 1090-о від 24.10.2024;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Кілійської державної податкової інспекції Головного управління ДПС в Одеській області;

- стягнути з Офісу Головного управління ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день ухвалення рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуваним наказом Головного управління ДПС в Одеській області № 1090-о від 24.10.2024 року позивача звільнено з посади начальника Кілійської державної податкової інспекції Головного управління ДПС в Одеській області. Позивач вважає такий наказ протиправним з огляду на те, що заяву про звільнення його з роботи за угодою сторін з 24.10.2024 року було подано останнім в результаті здійснення морального тиску, заява подана в електронному вигляді без накладання ЕЦП, в розумінні норм чинного законодавства, не може вважатися поданою та створювати юридичних наслідків у вигляді її розгляду суб`єктом владних повноважень, а тим більш видання наказу за наслідками такого розгляду, наказ фактично видано на підставі не підписаної заяви.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Самойлюк Г.П

Ухвалою судді від 27 листопада 2024 року прийнято до розгляду позову заяву та відкрито провадження по справі. Вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 09.01.2025 року о 10:00 год.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що відповідно до п.2 «Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку», затвердженого КМУ постановою від 11.12.2019 №1042), інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службу управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі. Тому, листування з позивачем відбувалось у передбаченій законом формі. Позивач в своєму позові вказує на відсутність волевиявлення на подачу заяви про звільнення, однак вже після звільнення в такому випадку позивач мав обов`язок не просто вказати на відсутність волевиявлення, але й обґрунтувати такі доводи та надати докази на підтвердження цьому. Щодо здійснення психологічного тиску, то відповідачем зазначено, що таке твердження позивача абсолютно безґрунтовне та не підтверджене жодними наявними в справі доказами. Відповідач звертає увагу суду, що зі скріншота листування в месенджері «Вайбер», який додано до позову, вбачається, що позивачу було надано зразок заяви про звільнення за угодою сторін, не зрозуміло, яким чином та який саме тиск було здійснено начальником управління персоналу Романом Криленко на позивача. У разі вчинення на позивача тиску з боку керівництва/примусу до вчинення дій без волевиявлення, останній не мав власноручно писати заяву на звільнення та ставити дату та підпис, а відразу реагувати відповідно до обстановки що склалась, зокрема, звернення до вищестоящого керівництва, профспілкової організації, звернення до правоохоронних органів тощо. Також позивач мав можливість звернутися до правоохоронних органів із заявою щодо неправомірних дії керівництва/примус до вчинення дій, поза межами волевиявлення. Таким чином, за даних обставин, відповідач зазначив, що звільнення позивача відбулося у порядку та спосіб, що визначені законодавством про державну службу, в зв`язку з чим просить у задоволенні позову відмовити.

Від позивача 16.01.2025р. надійшла відповідь на відзив.

13.01.2025р (вх№ЕС/3574/25) від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

17.01.2025р. (вх№ЕС/5112/25) відповідачем подано додаткові пояснення у справі та витребувані докази.

У підготовчому засіданні 09.01.2025 року оголошено перерву та призначено наступне засідання на 20.01.2025р о 09:30.

Ухвалою суду від 09.01.2025р, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 17.02.2025р. об 11:.00 год.

В судовому засіданні 17.02.2025р. позивач просив адміністративний позов задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, відповіді на відзив, додаткових поясненнях.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, запереченнях на відповідь на відзив, додаткових поясненнях.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд,-

ВСТАНОВИВ

З 01.08.2003 року позивач проходив службу в податкових органах України.

З 16.01.2021 року згідно наказу №157-о від 16.01.2025р. призначений на посаду начальника Кілійської державної податкової інспекції Головного управління ДПС в Одеській області.

24.10.2024 року позивачем до Головного управління ДПС в Одеській області за допомогою мобільного додатка «Viber» направлено заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін з 24.10.2024р.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону України №889-VIIІ від 10.12.2015р. «Про державну службу» наказом Головного управління ДПС в Одеській області № 1090-о від 24.10.2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено 24.10.2024р. ОСОБА_1 з посади начальника Кілійської державної податкової інспекції Головного управління ДПС в Одеській області, за угодою сторін, згідно з частиною другою статті 86 Закону України №889-VIIІ від 10.12.2015р. «Про державну службу» (із змінами і доповненнями).

В якості підстави для прийняття наказу зазначено: заява ОСОБА_1 ,ст.ст.47, 83 КЗпП України, стаття 24 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР «Про відпустки» (із змінами і доповненнями).

Вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

Відповідно до ч. 2ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із ч. 2ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1статті 36 КЗпП України).

Правовий статус державних службовців визначається Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015р. № 889-VIIІ (далі Закон № 889-VIIІ)

Підстави для припинення державної служби визначені статтею 83 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу».

Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

За приписами частин другої та третьої статті 5 Закону № 889-VIIІ відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін.

Згідно зі статтею 86 Закону № 889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Таким чином, статтею 86 Закону № 889-VIII визначено дві окремі підстави припинення державної служби: 1) припинення державної служби з ініціативи державного службовця за власним бажанням та 2) припинення державної служби за угодою сторін.

Аналогічною підставою припинення трудового договору за КЗпП України є волевиявлення його сторін щодо звільнення за угодою (домовленістю) сторін (п.1ст.36 КЗпП України).

В пункті 8постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9«Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

За наведеного правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Цей підхід є застосовним і до розгляду спорів про припинення державної служби у зв`язку із звільненням за угодою сторін для цілей застосування пункту 3 частини першої статті 83 та статті 86 Закону № 889-VIII.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження рішення про припинення трудового договору за угодою сторін, потребують з`ясуванню наступні обставини: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 24.03.2020 р. у справі № 553/629/18.

При цьому суд дійшов висновку при розгляді даної справи, що цей підхід є застосовним і до розгляду спорів про припинення державної служби у зв`язку із звільненням за угодою сторін для цілей застосування статті 86 Закону № 889-VIII.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону України №889-VIIІ позивача звільнено з посади начальника Кілійської державної податкової інспекції Головного управління ДПС в Одеській області, за угодою сторін, згідно з частиною другою статті 86 Закону України №889-VIIІ від 10.12.2015р. «Про державну службу», підставою для прийняття оскаржуваного наказу зазначено заяву ОСОБА_1 ,ст.ст.47, 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР «Про відпустки» (із змінами і доповненнями).

Так, 24.10.2024р. позивачем власноруч написано на ім`я в.о.начальника Головного управління ДПС в Одеській області заяву, в якій позивач просив звільнити його 24 жовтня 2024року із займаної посади начальника Кілійської державної податкової інспекції ГУ ДПС в Одеській області за угодою сторін, яка була направлена на мобільний додаток Вайбер з телефонного номеру Позивача. Дана обставина не заперечувалася позивачем під час судового засідання.

24.10.2024 року було видано наказ № 1090-о «Про звільнення ОСОБА_1 », з яким позивача ознайомлено під розпис, що останнім підтверджено в судовому засіданні та вбачається з наданої копії наказу (а.с.48). Запис про звільнення внесено до трудової книжки.

В той же час, позивач вважає, що оскільки така заява подана в електронному вигляді, без накладання ЕЦП, а тому, в розумінні норм чинного законодавства, не може вважатися поданою та створювати юридичних наслідків у вигляді її розгляду суб`єктом владних повноважень.

Що стосується твердження позивача про відсутність на його заяві про звільнення електронного цифрового підпису, суд зазначає наступне. Електронний цифровий підпис (або скорочено ЕЦП) за правовим статусом прирівняний до власноручного підпису або печатки. ЕЦП це дані в електронній формі, отримані за результатами криптографічного перетворення, які додаються до інших даних або документів і забезпечують їх цілісність та ідентифікацію автора. За допомогою послуг ЕЦП можна підписувати електронні документи, користуватися електронними послугами, реєструватися на державних порталах тощо. Документи, підписані за допомогою ЕЦП, мають таку саму юридичну силу, як і звичайні.

Відповідно до п.2 «Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку», затвердженого КМУ постановою від 11.12.2019 №1042, інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службу управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі. Тому, листування з позивачем відбувалось у передбаченій законом формі.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення.

Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення 24.10.2024 р., та згоди відповідача на його звільнення, шляхом видачі відповідного наказу. Під час офіційного з`ясування обставин справи судом також встановлено, що з заявою про відкликання заяви про звільнення позивач не звертався до відповідача. Протилежного позивачем не доведено.

Щодо посилання позивача на здійснення на нього морального тиску з боку відповідача, суд зазначає наступне.

З пояснень позивача та представника відповідача вбачається, що позивачу шляхом листування в месенджері «Вайбер» було надано зразок заяви про звільнення за угодою сторін. Позивач написав власноруч заяву та направив через мобільний додаток «Вайбер». Навіть вже після звільнення позивач мав можливість звернутися до відповідача з заявою щодо відсутності у останнього волевиявлення на його звільнення, проте таких дій вчинено не було.

Позивач не навів та не довів конкретних обставин, які б давали підстави для висновку про те, що позивачу зі сторони суб`єкта призначення були висловлені будь-які погрози чи вчинені інші дії, які б могли реально вплинути на його волевиявлення щодо написання заяви на звільнення за угодою сторін. Доказів вчинення щодо позивача тиску суб`єктом призначення з метою примушування написання ним заяви на звільнення за угодою сторін, матеріали справи не містять. При цьому, у разі вчинення на позивача тиску з боку керівництва/примусу до вчинення дій без волевиявлення, останній не мав власноручно писати заяву на звільнення та ставити дату та підпис, а відразу реагувати, зокрема, звернувшись до вищестоящого керівництва, профспілкової організації, звернення до правоохоронних органів тощо. Також позивач мав можливість звернутися до правоохоронних органів із заявою щодо неправомірних дії керівництва/примусу до вчинення дій, поза межами волевиявлення.

Законом України «Про державну службу» передбачений механізм реагування державних службовців на спроби вплинути на їх діяльність, у зв`язку з чим, звільнення під тиском не може обґрунтовуватися загальним посиланням на некоректну поведінку керівництва, у випадку, якщо така мала місце.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 11 липня 2018 року у справі № 814/2853/16, постанові від 19.07.2019 року у справі №452/1839/16.

Враховуючи, що позивачем добровільно подано на мобільний додаток Вайбер з телефонного номеру Позивача власноруч написану заяву про звільнення за угодою сторін 24.10.2024 р., та не надано доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок чинення на нього тиску з боку роботодавця, суд дійшов висновку, що звільнення позивача за угодою сторін відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, тому доводи позивача про відсутність реального волевиявлення на звільнення судом відхиляються.

Зі змісту заяви позивача про звільнення, копія якої була направлена через мобільний додаток «Вайбер», вбачається, що остання містить дату її складання 24.10.2024р., особистий підпис позивача, що останнім не заперечується, підставу для звільнення «за угодою сторін»; дату звільнення 24.10.2024р. Вказана заява була розглянута відповідачем та внаслідок її розгляду прийнято наказ про звільнення позивача за угодою сторін, відтак зазначене свідчить, що між сторонами досягнуто взаємної домовленості про звільнення позивача з підстав, передбачених ч. 2 ст. 86 Закону України №889-VIIІ від 10.12.2015р. «Про державну службу».

При прийнятті рішення суд також враховує, що після подання заяви позивач не звертався до відповідача щодо анулювання домовленості про звільнення із займаної посади за угодою сторін з 24.10.2024р.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для висновку щодо неправомірності звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Кілійської державної податкової інспекції Головного управління ДПС в Одеській області 24.10.2024р. за угодою сторін.

Таким чином, з урахуванням наведеного вимоги про визнання протиправним та скасування Наказу Головного управління ДПС в Одеській області № 1090-о від 24.10.2024р. є необґрунтованими та безпідставними та задоволенню не підлягають.

Щодо посилання позивача на правову позицію Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладену у постанові від 02.07.2024року по справі №580/2646/22, суд зазначає наступне.

Правовідносини у справі №580/2646/22 є неподібними до спірних. У справі №580/2646/22 позивач наполягав на тому, що ані він особисто, ані його родичі рапорт про звільнення не писали, згоди на звільнення позивач не надавав. Рапорт, з яким він звертався, був пов`язаний із погодженням йому лікування, а не звільнення.

В даній справі позивач не заперечує щодо направлення заяви про звільнення за угодою сторін. Тобто ключове питання щодо фактичного подання заяви про звільнення у даній справі знайшли своє підтвердження наданими поясненнями позивача.

Позовні вимоги щодо поновлення на посаді, стягнення з середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу до дня поновлення на посаді є похідними вимогами від вимог про визнання протиправними та скасування наказу про звільнення, а тому задоволенню відповідно не підлягають.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, приписи п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», правові підстави для стягнення з відповідача судових витрат відсутні.

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування Наказу Головного управління ДПС в Одеській області № 1090-о від 24.10.2024; поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Кілійської державної податкової інспекції Головного управління ДПС в Одеській області; стягнення з Офісу Головного управління ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день ухвалення рішення суду - відмовити.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 21.02.2025 року.

Суддя Г.П. Самойлюк

.