Справа № 520/33882/24
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2025-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Волошин Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2025 р. Справа № 520/33882/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2025, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/33882/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Харківській області), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо невиплати ОСОБА_1 індексації відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 185 від 23 лютого 2024 року "Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році" з 01.03.2024;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 у розмірі 77% грошового забезпечення на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 № ФХ111092 від 13.01.2022, наданої станом на 05.03.2019, з урахуванням індексації, встановленої відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №185 від 23 лютого 2024 року "Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році" з 01.03.2024.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 у справі №520/1171/24 відповідач здійснив йому перерахунок пенсії, проте обмежив виплату максимальним розміром. 25.07.2024 позивач звернувся до пенсійного органу з проханням здійснити перерахунок і виплату пенсії без застосування обмеження максимальним розміром, на що отримав відмову. Вважаючи, що відповідач протиправно не здійснює виплату індексації, позивач звернувся до суду з позовом.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без руху.

Надано позивачу термін - десять календарних днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду: заяви про поновлення строку звернення до суду з позовом з доказами поважності причин його пропуску; платіжного документа про сплату судового збору в розмірі 3633,60 грн, або доказів, на підставі яких суд може звільнити позивача від сплати судового збору; копію довідки про розмір грошового забезпечення; завірені належним чином додатки до позовної заяви разом з додатками для відповідача.

На виконання вимог ухвали, позивач 17.12.2024 подав заяву, в якій зазначив, що він є людиною з інвалідністю 1 групи довічно, що підтверджується копією посвідчення № НОМЕР_1 , тому має пільгу яка звільняє його від сплати судового збору. Крім того, надав додав завірені копії документів для відповідача. Щодо надання заяви про поновлення строку звернення до суду зазначив про відсутність такого пропуску відповідно до норм ч. 3 ст. 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто позивачу.

Позивач, не погодившись з вищевказаною ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2025 у справі №520/33882/24 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог скарги посилався на те, що відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України №2262-ХІІ нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу ПФУ виплачуються з минулий час без обмеження будь-яким строком. Щодо звільнення його від сплати судового збору зазначив, що ним було надано дог суду копію пенсійного посвідчення із зазначенням відомостей про групу інвалідності, причину та строку такої інвалідності. Крім того зазначив, що ним було надано належним чином завірені копії документів для відповідача. Щодо надання довідки про грошове забезпечення вказав, що до позовної заяви він надав перерахунки пенсії, які ним були отримані у відповідача та які містять всю інформацію про розмір та складові його пенсії, тому були відсутні підстави для повернення йому позовної заяви.

Відповідач не скористався правом надання відзиву на апеляційну скаргу, передбачений ст.304 КАС України.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи поданої апеляційної скарги, оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи рішення про повернення позивачу позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, з приводу яких позивач звернувся до суду, виникли, зокрема, з 01.03.2024, водночас з цим позовом позивач звернувся 10.12.2024, тобто з істотним пропуском строку, передбаченого статтею 122 КАС України. Також пенсійне посвідчення, у якому вказано про призначення позивачу пенсії по І групі інвалідності, не є належним доказом встановлення позивачу інвалідності, оскільки не містить інформації щодо часових меж встановлення інвалідності (довічно чи на певний термін), а зазначено часові межі лише щодо призначення пенсії, відтак вказане посвідчення не приймається судом до уваги в якості доказу на підтвердження наявності у позивача пільг зі сплати судового збору відповідно до закону. Крім того, позивачем разом із заявою було подано до суду копії листа Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 16.08.2024, протоколи перерахунку пенсії з 01.03.2022, 01.03.2023, 01.03.2024, однак, вказані документи були завірені не в повному обсязі, а саме, позивачем додано документи, які не містять відмітки, яка складається зі слів: "Згідно з оригіналом". Окрім того, позивачем не було подано до суду копію довідки про розмір грошового забезпечення, що було однією з підстав для залишення позовної заяви без руху та на підставі якої позивач просить здійснити перерахунок та виплату пенсії.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачу з огляду на наступне.

Щодо строку звернення позивача до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства (далі по тексту - КАС України), частиною першою статті 5 якого встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частиною 1 ст.168 КАС України встановлено, що позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Згідно з п.5 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Частиною 1 ст.118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поняття «повинна була дізнатись», використане у ст.122 КАС України, слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про прийняття оскаржуваного рішення та знала про обставини його прийняття. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Верховний Суд у постанові від 02 березня 2021 року по справі №758/7700/17 зазначив, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, з моменту отримання грошових виплат, при отриманні від органу Пенсійного фонду України повідомлення про призначення пенсії, відповіді на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів, на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

У свою чергу, частиною третьою статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено, що перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що спірним питанням в межах даної справи є невиплата індексації, яка була нарахована на виконання рішення суду розмірі 77% від грошового забезпечення відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 №ФХ111092, проте призначена до виплати з урахуванням максимального розміру.

Відповідно, на думку позивача, перерахунок та виплата пенсії, на яку позивач має право, не проведені правильно, з вини органу Пенсійного фонду України.

Застосовуючи строки у соціальній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист.

Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом пенсійного фонду за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати.

У випадку, якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде способом реалізації права на судовий захист.

Відповідно до Конституції України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, статтею 46, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124.

У триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи. Прикладом таких правовідносин є правовідносини, що виникають у сфері реалізації права громадян на соціальний захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо).

Предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежать також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави.

Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім випадків, якщо інше прямо не передбачено законом.

При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.

Відповідно до ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала у зв`язку з неправильним нарахуванням або непроведенням перерахунку пенсії з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, немає.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 15.09.2020 у справі №635/7878/16-а.

На підставі викладеного вище, колегія суддів доходить висновку, що у разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення, застосовування шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, встановленого ст.122 КАС України, матиме наслідком неможливість реалізувати особою передбачене Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час без обмеження строку у визначеному законодавством розмірі.

Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи суду першої інстанції про те, що заяви про поновлення строку звернення та доказів поважності причин його пропуску, матеріали позову не містять, колегія суддів відхиляє, як такі, що не впливають на вирішення даного питання, з урахуванням вже наведених вище висновків суду.

Щодо сплати позивачем судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом позову в даній справі є три вимоги немайнового характеру: 1) перерахунок та виплата пенсії на підставі довідки про розмір грошового забезпечення; 2) перерахунок та виплата пенсії у розмірі 77% грошового забезпечення; 3) перерахунок та виплата пенсії з урахуванням індексації, встановленої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №185 від 23 лютого 2024 року, а отже, на думку суду першої інстанції, ставка судового збору за подання даного позову становить 3633,60 грн.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що він є інвалідом першої групи, а тому звільнений від сплати судового збору.

До позовної заяви він додав копію пенсійного посвідчення серія НОМЕР_2 , в якому вказано, що ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи, інвалідність армії, довічно.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп, законні представники дітей з інвалідністю та недієздатних осіб.

Надаючи оцінку наданому позивачем посвідченню, в якості доказів підтвердження наявності у позивача пільг зі сплати судового збору відповідно до закону, суд першої інстанції дійшов висновку, що пенсійне посвідчення, у якому вказано про призначення позивачу пенсії по І групі інвалідності, не є належним доказом встановлення позивачу інвалідності, оскільки не містить інформації щодо часових меж встановлення інвалідності (довічно чи на певний термін), а зазначено часові межі лише щодо призначення пенсії, відтак не приймається судом до уваги.

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки надане пенсійне посвідчення підтверджує статус ОСОБА_1 як інваліда 1 групи довічно, а тому є належним доказом підтвердження наявності у позивача пільг зі сплати судового збору відповідно до закону.

Щодо ненадання позивачем до суду завірених належним чином додатків до позовної заяви разом з додатками для відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 8 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, в позовній заяві зазначаються перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Колегія суддів зазначає, що приписами ч. 5 ст. 94 КАС України визначено обов`язковість засвідчення документів підписом із зазначенням дати, проте вимоги КАС України не передбачають обов`язкове зазначення слів: "Згідно з оригіналом", таким чином доводи суду першої інстанції щодо не засвідчення позивачем в повному обсязі документів через відсутність відмітки, яка складається зі слів: "Згідно з оригіналом", колегія суддів вважає необгрунтованими.

Щодо ненадання позивачем довідки про грошове забезпечення, колегія суддів зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи, позивач до позовної заяви додав копії листа Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 16.08.2024, протоколи перерахунку пенсії з 01.03.2022, 01.03.2023, 01.03.2024.

На вимогу суду першої інстанції щодо надання довідки про грошове забезпечення позивач зазначив, що він подав до суду перерахунки пенсії, які отримані ним у відповідача та містять повну інформацію про розмір та складові його пенсії.

Відповідно до ч. 4 ст. 161 КАС України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні у нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Колегія суддів зазначає, що положення ч. 4 ст. 161 КАС України не встановлюють обов`язок позивача подавати певні документи, а вказують на необхідність подання наявних у нього доказів.

В той же час, згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Крім того, згідно ч. 4 ст. 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Таким чином, доводи суду першої інстанції про неподання позивачем довідки про грошове забезпечення, як підставу для повернення позовної заяви, колегія суддів вважає необгрунтованими.

Колегія суддів звертає увагу, що рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Bellet v. France від 4 грудня 1995 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Також Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29).

При цьому Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний же формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 5 грудня 2018 року (справа №11-989заі18) згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення необґрунтованого висновку про повернення позовної заяви позивачу.

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно наявності підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, при прийнятті ухвали про залишення позову без розгляду, дійшов помилкових висновків та порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду.

Згідно з ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 312, 315, 320 , 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2025 по справі № 520/33882/24 скасувати.

Адміністративну справу № 520/33882/24 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.С. Чалий З.Г. Подобайло