Справа № 160/5937/20
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2025-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
19 лютого 2025 рокуСправа №160/5937/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рябчук О.С.
судді Кучми К.С
судді Дєєва М.В.
при секретарі судового засідання Калалб Т.В.
представника відповідачів Армашової І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами в адміністративній справі №160/5937/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
14 січня 2025 року за допомогою підсистеми «Електронний суд» до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами в адміністративній справі №160/5937/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена справа розподілена колегії суддів: головуючий суддя - Рябчук О.С., судді - Кучма К.С., Дєєв М.В.
В обґрунтування необхідності перегляду судового рішення за виключними обставинами заявник в заяві зазначив наступне. 16.11.2020 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом розглянуто адміністративну справу №160/5937/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За результатами розгляду даної справи ухвалено рішення про відмову в задоволенні усіх позовних вимог.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 переглядалося в апеляційній та касаційній інстанціях та було залишено без змін, і набрало чинності 23.03.2021 року.

Підставою для відмови в задоволенні позовних вимог стало те, що за наявності факту неуспішного проходження позивачем атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, позивач підлягав звільненню з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», що узгоджується зі змістом оскаржуваного наказу про звільнення.

У січні 2025 року позивачу стало відомо про наявність рішення Конституційного суду України, яким норму закону, на підставі якої мене звільнили, і яка була покладена в основу судових рішень як підстава для відмови в позові, визнано неконституційною.

Підставою для перегляду рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі № 160/5937/20 за виключними обставинами є рішення Конституційного Суду України від 18.12.2024 у справі № 3-157/2023(290/23), яким визнано неконституційним пункт 9 частини першої статті 51, підпункту 1 пункту 51 розділу XIII „Перехідні положення" Закону України „Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

Визнані неконституційними положення пункту 9 частини першої статті 51 Закону України „Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII були застосовані судом при ухваленні рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі №160/5937/20, яке набрало законної сили 23.03.2021 р. і не змінювалося судами апеляційної та касаційної інстанцій.

В зв`язку з вказаним заявник просив переглянути рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі №160/5937/20 та позовну заяву ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Дніпропетровської обласної прокуратури задовільнити в повному обсязі.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.01.2025 р. відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами в адміністративній справі №160/5937/20 та призначено заяву до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 05 лютого 2025 р. об 13:00 год.

Цією ж ухвалою відповідачам було надано строк для подання відзиву на заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідачів.

20.01.2025 року за допомогою підсистеми «Електронний суд» звернувся ОСОБА_1 з заявою про проведення засідання у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, за допомогою власних технічних засобів.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року допущено участь ОСОБА_1 (з використанням поштової адреси: ІНФОРМАЦІЯ_1 , тел. НОМЕР_1 ) в судовому засіданні, призначеному на 05 лютого 2025 р. об 13:00 год. та у наступних судових засіданнях, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення "Easycon", відповідно до Порядку роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 23.04.2020 року №196.

22.01.2025 р. від Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на заяву. Відповідач проти перегляду судового рішення за виключними обставинами заперечував, просив в задоволенні заяви відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначив наступне. Конституційний Суд України в рішенні від 18.12.2024 № 11-р(ІІ)/2024 (справа № 3- 157/2023(290/23) вказав, що п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII зі змінами, визнаний неконституційним, утрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Слід зазначити, що частиною 2 ст. 152 Конституції України встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Згідно із ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У рішенні від 24.12.1997 № 8-зп у справі № 3/690-97 Конституційний Суд України зазначив, що ч. 2 ст. 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

Отже, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

За таких підстав, оскільки спірні правовідносини виникли та припинились до прийняття рішення Конституційного Суду України від 18.12.2024 № 11-р(II)/2024 по справі № 3-157/2023(290/23), та вказане рішення не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, воно на спірні правовідносини не впливає, а тому відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за виключними обставинами.

Також, із змісту імперативних приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України слідує, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами виключно, якщо рішення суду ще не виконане. У випадку, що є предметом дослідження, рішення не може вважатися невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, оскільки є рішенням, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено та не передбачає примусового виконання.

23.01.2025 р. від Дніпропетровської обласної прокуратури надійшов відзив на адміністративний позов. Відповідач проти перегляду судового рішення за виключними обставинами заперечував, просив в задоволенні заяви відмовити. Обґрунтовуючи заперечення навів доводи, за змістом аналогічні викладеним у відзиві Офісу Генерального прокурора.

03.02.2025 року за допомогою підсистеми «Електронний суд» ОСОБА_1 було надано клопотання про зупинення розгляду заяви від 16.11.2020 року у справі № 160/5937/20.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.02.2025 р. в задоволенні клопотання відмовлено.

Заявник в судовому засіданні вимоги заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами підтримав, просив заяву задовольнити. В обґрунтування навів доводи, вказані в заяві.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечувала та просила в задоволенні заяви відмовити посилаючись на твердження, вказані у відзивах.

Дослідивши матеріали заяви, заслухавши доводи заявника, представника відповідачів, суд зазначає наступне.

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, прокуратури Дніпропетровської області, у якій позивач, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати протиправними дії кадрової комісії № 2, здійснені відносно ОСОБА_1 в частині проведення першого етапу атестації - складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням з комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;

- визнати протиправним та скасувати рішення № 22 кадрової комісії № 2 від 05.03.2020 року про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;

- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Дніпропетровської області №386к від 30.04.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу представництва при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Дніпропетровської області та з органів прокуратури з 14.05.2020 на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру»;

- поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді прокурора відділу представництва при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Дніпропетровської області або на іншій рівнозначній посаді прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури, яка передбачена штатним розписом, з 15.05.2020».

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 р. у справі №160/5937/20, залишеним без змін постановами Третього апеляційного адміністративного суду від 23.03.2021 р. та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18.11.2021 р., позовну заяву залишено без задоволення.

Рішенням Конституційного Суду України від 18.12.2024 у справі № 3-157/2023(290/23) визнано неконституційним пункт 9 частини першої статті 51, підпункту 1 пункту 51 розділу XIII „Перехідні положення" Закону України „Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

Відповідно до статті 362 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати заяву про перегляд судового рішення суду будь-якої інстанції, яке набрало законної сили, за нововиявленими або виключними обставинами.

Підстави перегляду судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами встановлені статтею 361 КАС України, відповідно до частини 1 якої судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

За приписами пункту 1 частини 5 статті 361 КАС підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

В силу приписів частини 6 статті 361 КАС України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або підстави позову.

Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду розглядала зазначене питання в аспекті того, які судові рішення можуть переглядатися за виключними обставинами із указаної нормативної підстави. У постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18 об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду висловила позицію, згідно із якою судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання й тому не може вважатися «не виконаним» у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами з указаної нормативної підстави. У цій постанові також значиться, що рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, адже на час виникнення спірних правовідносин і на час прийняття рішення суду першої інстанції положення відповідної норми були чинними та підлягали застосуванню.

Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підтримана об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалах від 21 грудня 2022 року в справі № 140/2217/19 та від 22 грудня 2022 року в справі № 805/1312/16-а.

Такий же підхід Верховний Суд застосував і під час розгляду заяв про перегляд за виключними обставинами судових рішень у справі № 600/1450/20-а (ухвала від 13 квітня 2023 року), у справі № 200/5229/20-а (ухвала від 27 квітня 2023 року) та у справі № 420/1255/21 (ухвала від 03 травня 2023 року).

Дещо схожий підхід до перегляду судових рішень за виключними обставинами з мотивів встановленої Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, раніше висловила також Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постанові від 18 листопада 2020 року в справі № 4819/49/19. З уваги на текстуальний виклад пункту 1 частини третьої статті 459 Кримінального процесуального кодексу України (в якому немає застереження "якщо рішення суду ще не виконане") - на підставі якого у справі № 4819/49/19 і розглядалося питання про можливість перегляду остаточного судового рішення за виключними обставинами - в цій постанові акцентується на тому, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Таким чином, дотримуючись окресленої правової позиції Верховного Суду щодо перегляду судових рішень, які набрали законної сили, з підстави, визначеної пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, суд у цій справі виходить із того, що Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 р. у справі №160/5937/20, щодо перегляду якої за виключними обставинами звернувся ОСОБА_1 , є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідно це судове рішення не підлягає примусову виконанню, тому - у значенні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України - не може переглядатися за виключними обставинами.

Окрім наведених мотивів необхідно також зазначити, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон № 2136-VIII). Водночас у частині першій статті 97 Закону № 2136-VIII визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.

Аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону № 2136-VIII дає підстави для висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі та застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі та виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, проте продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Таким чином, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

У резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 18 грудня 2024 року № 11-р(II)/2024 у справі № 3-157/2023(290/23) визначено, що пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами утрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Виходячи з імперативних приписів Конституційного Суду України щодо втрати чинності пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, на момент звернення до суду з заявою про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі № 160/5839/20, зазначена норма є чинною, що спростовує твердження представниці позивача про ретроактивну дію рішення Конституційного Суду в цьому випадку.

Зазначене в сукупності не може бути підставою для перегляду (зміни) правової позиції суду в спорі, щодо якого постановлене остаточне судове рішення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 р. у справі №160/5937/20.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.02.2025 р. у справі №160/5839/20.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Керуючись ст.ст. 243, 248, 361 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами в адміністративній справі №160/5937/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали складений 21.02.2025 р.

Суддя О.С. Рябчук

Суддя К.С. Кучма

Суддя М.В. Дєєв