Справа № 300/6162/24
Суддя: Главач І.А.
Дата ухвалення: 2025-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" лютого 2025 р. справа № 300/6162/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Главача І.А., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування пункту 83.1 рішення Івано-Франківської міської ради від 20.06.2024 №159-43 та зобов`язання вчинити певні дії,
фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі, також - позивач, ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_1 ) звернувся в суд з позовною заявою до Івано-Франківської міської ради (надалі, також відповідач, міська рада), в якій просить:
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.08.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, подати відзив на позовну заяву та всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.102-103).
Відповідач, Івано-Франківська міська рада скористалася своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов через підсистему "Електронний суд" 27.08.2024. У даному відзиві представник відповідача зокрема зазначила, що позивачем ен надано жодних належних та допустимих доказів, що оспорюване рішення Івано-Франківської міської ради прийнято не у межах повноважень, та у спосіб не передбачений Конституцією України та законами України. Не доведено порушення прав позивача. Крім того, рішенням міської ради від 06.02.2024 №49-40 "Про земельні питання" припинено приватній виробничо-комерційній фірмі "Сітник" право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 3,8 га, розташованої в АДРЕСА_1 . Окремо зазначено, що первинні документи до п. 83.1 рішення Івано-Франківської міської ради від 20.06.2024 №159-43 "Про земельні питання" містять висновок Департаменту містобудування, архітектури та культурної спадщини в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. В даному висновку зазначаються містобудівні обмеження, зокрема обмеження в користуванні в зв`язку з тим, що через земельну ділянку проходять мережі: каналізації низьковольтного електрокабелю; санітарно-захисна зона виробничих, комунально-складських підприємств; зона шумового дискомфорту від аеродрому 45.55 дБа. Зважаючи на вище викладене орган місцевого самоврядування, використовуючи свої повноваження щодо розпорядження землями комунальної власності, прийняв дане рішення, що в повній мірі узгоджується з вимогами чинного законодавства. Таким чином, рішенням Івано-Франківської міської ради №159-43 від 20.06.2024 "Про земельні питання" є законним, оскільки прийняте в межах повноважень органу місцевого самоврядування. За таких обставин, вважає позовну заяву ФОП ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради безпідставною та необґрунтованою, а тому в задоволенні позову слід відмовити (а.с.115-117).
На виконання вимог ухвали від 14.08.2024 відповідачем 28.08.2024 скеровано суду первинні документи до пункту 83.1 рішення Івано-Франківської міської ради від 20.06.2024 №159-43 "Про земельні питання" (а.с.122-175).
На адресу суду 11.02.2025 від позивача надійшло клопотання про пришвидшення розгляду справи (а.с.178).
Суд дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі обставини.
03.08.2017, на підставі договору про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності ОСОБА_1 став власником виробничого цеху (літера А) площею 1280,2 кв.м. на АДРЕСА_1 . При цьому, власником виробничого цеху (літера Б) площею 706,1 кв.м, став ОСОБА_2 .
07.08.2017 на підставі договору купівлі-продажу №05 позивач став власником Електричної підстанції ТП313 потужністю 630 кВт, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .
20.10.2017 приватна виробничо-комерційна фірма "Сітник", якій первинно вся земельна ділянка площею 3,8 га, на якій знаходились виробничі цехи належала на праві постійного користування згідно державного акту на право постійного користування землею серія ІФ 15/4-000051 від 05.07.1994 (акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 51), дала нотаріальну згоду ОСОБА_1 на вилучення земельної ділянки площею 2,1090 га.
З метою належного оформлення права користування земельною ділянкою на якій розташоване куплене позивачем нерухоме майно, ОСОБА_1 звернувся до Хриплинської сільської ради із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,1090 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, за рахунок земель, які перебувають у постійному користуванні ВКФ "Сітник".
Зважаючи на те, що Хриплинська сільська рада ігнорувала звернення позивача, останнім з дотриманням процедури визначеної ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України (в редакції чинній станом на 2017 рік) було зумовлено розроблення документації із землеустрою без надання дозволу сільської ради, за так званим принципом "мовчазної згоди".
Хриплинською сільською радою 08.12.2017 було прийнято рішення №26-21/2017 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,40га, яке в подальшому було визнане протиправним та скасоване рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.08.2018 по справі №809/840/18.
В подальшому, Товариством з обмеженою відповідальністю "Гектар ІФ" було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду. Так, як вбачається з графічних матеріалів проекту на земельній ділянці знаходиться нежитлова будівля (літера "Н) та електрична підстанція (літери "ТП"). Також, на вказаній земельній ділянці знаходиться пожежна водойма, яка відображена на плані (10.04.2024 пожежно-рятувальним підрозділом ДСНС України проведено періодичний облік джерела протипожежного водопостачання на об`єктів про що складено відповідну відомість).
Проект було погоджено Департаментом містобудування, архітектури та культурної спадщини (висновок від 12.02.2019 №С/7991) та управлінням Держгеокадастру за принципом екстериторіальності (висновок від 18.06.2019 №7316/82-19).
02.07.2019 земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі.
Відтак, позивач звертався до Хриплинської сільської ради щодо затвердження проекту землеустрою. Проте, йому було відмовлено.
В подальшому через карантин та приєднання Хриплинської сільської ради до Івано-Франківської міської ради позивачем було зроблено паузу у зверненнях.
В 2021 році ОСОБА_1 двічі звертався до Івано-Франківської міської ради із клопотанням про затвердження проекту землеустрою. Втім, рішеннями від 29.04.2021 та №184-8 та від 16.09.2021 №337-15 відповідно йому безпідставно відмовлено.
Надалі, у зв`язку з початком повномасштабного вторгнення рф на Україні позивач не звертався до міської ради.
На початку 2024 року ОСОБА_1 знову звернувся до відповідача із клопотанням про затвердження проекту землеустрою.
Рішенням Івано-Франківської міської ради від 06.02.2024 №49-40 йому було відмовлено.

20.02.2024 Департаментом комунальних ресурсів та сільського господарства Івано-Франківської міської ради проведено обстеження земельної ділянки, яким констатовано факт того, що позивач нею користується

01.03.2024 ОСОБА_1 знову подано заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (в тому числі цільове призначення якої змінюється) розташованої за адресою АДРЕСА_1 для розміщення та експлуатації будівель та споруд промисловості кадастровий номер земельної ділянки: :18:003:0389 та передати земельну ділянку площею 2,109 га в оренду, терміном на 10 років (а.с.123).

Спірним рішенням Івано-Франківської міської ради від 20.06.2024 №159-43 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в оренду земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 площею 2,1090 га, розташованої у АДРЕСА_1 для обслуговування виробничого цеху (11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості), кадастровий номер :18:003:0389 (право оренди на 10 років); довідка з МБК №17228 (території промислових та комунально-складських підприємств) (а.с.97).

19.07.2024 позивачем подано Івано-Франківській міській раді запит на публічну інформацію про причини відмови у затвердженні проекту землеустрою (а.с.98).

Івано-Франківська міська рада листом від 23.07.2024 повідомлено, що питання регулювання земельних відносин є виключною компетенцією міських рад, які приймають рішення більшістю голосів депутатів. Так, рішенням 43 сесії Івано-Франківської міської ради від 20.06.2024 №159-43 ОСОБА_1 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою, оскільки питання не набрало необхідної кількості голосів депутатського корпусу. Додатково роз`яснено, що означена відмова не позбавляє права повторно звернутись через Центр надання адміністративних послуг для розгляду вказаного питання сесією міської ради (а.с.99).

Вважаючи оскаржуваний пункт рішення протиправним, позивач звернувся до суду за захистом охоронюваних законом прав та інтересів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Суспільні відносини щодо володіння, користування та розпорядження землею врегульовано Земельним кодексом України від 25.10.2001 №2768-ІІІ (далі - ЗК України) та іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповіді до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до статті 116 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно частини 1 статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Положеннями статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Рішення ради щодо безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності у приватну власність (крім земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян, та випадків передачі земельної ділянки власнику розташованого на ній жилого будинку, іншої будівлі, споруди) приймається не менш як двома третинами голосів депутатів від загального складу ради.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що саме на пленарних засіданнях органом місцевого самоврядування вирішуються питання щодо земельних відносин.

За наслідком розгляду клопотання (заяви) про затвердження розробленої документації із землеустрою обов`язковим є прийняття рішення про його затвердження або рішення про відмову у затвердженні такої документації, яке приймається не менш як двома третинами голосів депутатів від загального складу ради.

Так, предметом спору у справі є рішенням Івано-Франківської міської ради від 20.06.2024 №159-43,яким відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в оренду земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 площею 2,1090 га, розташованої у с. Хриплин на вул. Тисменицькій, 5 для обслуговування виробничого цеху (11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості), кадастровий номер :18:003:0389 (право оренди на 10 років); довідка з МБК №17228 (території промислових та комунально-складських підприємств).

Статтею 123 ЗК України врегульовано порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування.

Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Зміна типу акціонерного товариства або перетворення акціонерного товариства в інше господарське товариство не є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою або технічної документації із землеустрою.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Водночас, суд звертає увагу на те, що особливості затвердження документації із землеустрою визначено статтею 186 ЗК України.

Згідно з частиною 8 статті 186 ЗК України (у редакції на момент прийняття спірного рішення) передбачено, що підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Положеннями частини 10 статті 186 ЗК України визначено, що висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію. Повторна відмова у погодженні або затвердженні документації із землеустрою допускається лише у разі, якщо розробник не усунув недоліки, зазначені у попередньому висновку (рішенні), а також якщо підстава для відмови виникла після надання попереднього висновку (рішення). Повторна відмова у погодженні або затвердженні не позбавляє розробника документації із землеустрою права усунути недоліки такої документації та подати її на погодження або затвердження.

Так, приписами ЗК України чітко визначено, що орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність або користування, розглядає клопотання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та приймає одне із рішень: або про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або користування, або відмовляє у його затвердженні.

В той же час, у випадку відмови у затвердженні проекту землеустрою таке рішення має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Втім, спірне рішення Івано-Франківської міської ради не містить вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою з описом змісту недоліків та посилання на відповідні норми законів та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Відповідач тільки обмежився покликанням на довідку МБК №17228 (складова частина проекту землеустрою) без зазначення будь-яких обмежень.

Суд здійснює перевірку юридичної та фактичної обґрунтованості мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржених рішень крізь призму положень частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України), яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частинами першою та другою статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР та така набула чинності для України 11.09.1997.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Аналізуючи оскаржені рішення, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003 вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: взяти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Так, критерій прийняття рішень, вчинення (невчинення) дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, за змістом випливає з принципу законності, що закріплений у частині другій статті 19 Конституції України, яка передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

"На підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень:

- має бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України;

- зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

Критерій прийняття рішення, вчинення (невчинення) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії - відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення позову.

При цьому, як зазначалось вище, підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Воднораз, суд зауважує, що положення частини 9 статті 118 ЗК України не надають відповідному органу місцевого самоврядування приймати будь-яке інше рішення ніж про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Крім того, суд принагідно зазначає, що позиція Великої Палати ВС (постанова від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 (провадження №12-143гс18): чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Щодо заперечень викладених відповідачем у відзиві на позов, то суд ставиться критично, позаяк такі не були включені до спірного пункту рішення, а також на момент звернення позивача із заявою про затвердження проекту землеустрою, земельна ділянка площею 3,8 га, розташованої в АДРЕСА_1 належала на праві постійного користування приватній виробничо-комерційній фірмі "Сітник".

Тож, оскільки відповідачем не доведено законність підстави для відмови у затвердженні поданого позивачем проекту землеустрою, наведеної у рішенні Івано-Франківської міської ради, тому суд прийшов до висновку, що вказане рішення (пункт 83.1) є протиправним та підлягає скасуванню, а позов у цій частині вимог слід задовольнити.

Вирішуючи похідну позовну вимогу про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки (право оренди на 10 років), суд виходить з того, що відповідно до частини 3 статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Затвердження проекту щодо відведення земельної ділянки є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Затвердження такого проекту без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

За правилами частини четвертої статті 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачем такої перевірки, як умови затвердження проекту землеустрою органом місцевого самоврядування розпорядником земель комунальної власності - та відведення й передачі земельної ділянки в оренду, тому у задоволенні позову про зобов`язання відповідача прийняти таке рішення суд відмовляє.

Водночас, з`ясувавши характер спірних правовідносин сторін, характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, суд дійшов до висновку, що з огляду на визнання протиправним пункт 83.1 рішення Івано-Франківської міської ради від 20.06.2024 №159-43 "Про земельні питання", яким ФОП ОСОБА_1 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в оренду земельної ділянки площею 2,1090 га розташованої у АДРЕСА_1 для обслуговування виробничого цеху (11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості), кадастровий номер :18:003:0389 (право оренди на 10 років), належним способом захисту та відновлення прав позивача у даній справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути поданий проект землеустрою щодо відведення та передачі в оренду земельної ділянки та прийняти рішення з урахуванням вимог земельного законодавства та висновків суду. При повторному розгляді цього питання відповідач не може прийняти рішення, яке по суті повторює рішення, скасоване судом.

Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про часткове обґрунтування заявлених позовних вимог, тому позов підлягає задоволенню частково.

Частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Документально підтвердженими судовими витратами в даній справі є витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 3028 грн згідно квитанції № 0.0..1 від 26.07.2024 (а.с.8).

Як наслідок, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню частина сплаченого судового збору в розмірі 2422,40 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати пункт 83.1 рішення Івано-Франківської міської ради від 20.06.2024 №159-43 "Про земельні питання", яким фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в оренду земельної ділянки площею 2,1090 га розташованої у АДРЕСА_1 для обслуговування виробничого цеху (11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості), кадастровий номер :18:003:0389 (право оренди на 10 років).

Зобов`язати Івано-Франківську міську раду повторно розглянути про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі в оренду фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,1090 га розташованої у АДРЕСА_1 для обслуговування виробничого цеху (11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості), кадастровий номер :18:003:0389 (право оренди на 10 років) та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківської міської ради (0, вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76004) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) частину судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.

Відповідачу рішення надіслати через підсистему "Електронний суд".

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ "Мої справи".

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 );

відповідач Івано-Франківська міська рада (0, вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76004).

Суддя Главач І.А.