Справа № 500/163/25
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2025-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

Справа № 500/163/25

19 лютого 2025 рокум. Тернопіль
Суддя Тернопільського окружного адміністративного суду Мірінович У.А., перевіривши виконання вимог статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України за позовною заявою ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

10 січня 2025 року до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції , у якій позивач просить суд скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №76506864 від 08.11.2024, винесену Тернопільським відділом державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції при примусовому виконанні постанови № РАП від 04.06.2024, що видало Управління муніципальної інспекції Тернопільської міської ради.

Ухвалою від 15 січня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, шляхом надання суду доказів того, що позивач є особою, яка звільнена від сплати судового збору, або докази сплати судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру в сумі 1211,20грн за реквізитами Тернопільського окружного адміністративного суду, а також надання суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням інших поважних підстав пропуску строку звернення до суду та доказами їх поважності.

Залишаючи позовну заяву без руху суд вказав про відсутність підстав для задоволення клопотання про звільнення від сплати судового збору, через його необґрунтованість та зобов`язав позивача надати суду належні докази того, що він є особою, яка звільнена від сплати судового збору, або сплатити судовий збір за подання позовної заяви немайнового характеру в сумі 1211,20грн за реквізитами суду.

Окрім цього суд зазначив, що відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 КАС України позовну заяву у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів. Суд зазначив, що позивач просить скасувати постанову від 08.11.2024 про відкриття виконавчого провадження №76506864, однак з даним позовом до суду звернувся 10.01.2025, тобто з пропуском встановленого пунктом 1 частини другої статті 287 КАС України процесуального строку на звернення до суду із такими позовними вимогами.

Копію ухвали про залишення позовної заяви без руху надіслано позивачу на повідомлену ним електронну адресу. Також про необхідність усунення недоліків позовної заяви у встановлений судом спосіб та строк позивача повідомлено особисто згідно телефонограми від 31.01.2025.

Однак, станом на 18 лютого 2025 року документів на усунення недоліків позовної заяви, зазначених в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, на адресу суду від позивача не надходило, з клопотанням про продовження процесуального строку для усунення недоліків він також не звертався.

Вирішуючи питання пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду із заявленими позовними вимогами суд зазначає, що

відповідно до статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 КАС України, згідно із пунктом 1 частини другої якої встановлено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, з огляду на що, покликання позивача на загальні строки, встановлені статтею 122 КАС України, суд оцінює критично.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду у встановлений законом час, в даному випадку протягом десяти днів, від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Суд також наголошує, що «поважними» причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Крім того, встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує «поважність» причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.

Суд зазначає, що жодних поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду в межах строків, встановлених статтею 287 КАС України, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом, суду не представлено.

Так, як слідує із змісту позовної заяви позивач дізнався про винесення оскаржуваної постанови ще 11.11.2024. Суд враховує, що позивач первинно звернувся із скаргою на державного виконавця до суду, якому такий спір непідсудний.

Разом з тим, суд наголошує, що тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо звернення до суду у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку з поважних причин.

Однак, подання позовної заяви/скарги до неналежного суду, - не належать до тих об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які обумовлюють можливість поновлення процесуального строку.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що «право» особи на «повторне» звернення з позовом до належного суду не є абсолютним, і таке звернення повинно відбутись в порядку, встановленому законом, а не «на розсуд позивача», адже законодавчо встановлена можливість повторного звернення особою до суду після повернення її позовної заяви, тощо - не означає наявність у такої особи безумовного права на звернення до суду у будь-який момент після повернення вперше поданої позовної заяви без урахування процесуальних строків встановлених для цього, як і безумовного обов`язку у суду поновлювати такий строк, у разі його пропуску (тим паче за відсутності інших поважних причин).

Судом встановлено, що Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області виніс ухвалу у справі №607/25372/24 про закриття провадження ще станом на 20.12.2024, та роз`яснив позивачу, що його спір підсудний Тернопільському окружному адміністративному суду.

Однак, позивач звернувся із даним позовом до Тернопільського окружного адміністративного суду лише 10.01.2025, що на переконання суду не свідчить про подання такої заяви до суду «без зайвих зволікань» у розумний строк.

Суд залишаючи позовну заяву без руху, надав позивачу можливість подати суду інші докази поважності причин пропуску встановленого процесуального строку звернення до суду у даній категорії спрів, однак, позивач не надав суду інших доказів та не підтвердив поважності причин пропуску на звернення із даним позовом до суду.

Суд наголошує на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознак стабільності.

Практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (рішення у справах Стаббігс на інші проти Великобританії, Девеер проти Бельгії).

У пункті 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі Пономарьов проти України Суд визнав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні проміжки часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить, що у процесі прийняття рішень про поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Суд виходить таких міркувань: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, унаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

У цій справі позивач звернувся до суду із пропуском установленого процесуальним законом строку, при цьому звернення до суду з позовом залежало від його волевиявлення, а тому наведені ним обставини не можна визнати поважними причинами пропуску цього строку, що унеможливлює його поновлення.

Відтак, установлені судом обставини свідчать про те, що позивач знав про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, у тому числі мав можливість вжити своєчасних заходів щодо їх захисту в межах установлених строків звернення до суду, але не скористався такою за відсутності поважних причин.

Згідно з пунктом 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, окрім іншого встановлено, що якщо вказані позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Таким чином, зважаючи на неповідомлення позивачем суду необхідних для вирішення питання про поважність причин пропуску строку звернення до суду обставин, що могли б перешкоджати йому звернутись до суду та ненадання будь-яких відповідних доказів, станом на теперішній час підстави для поновлення строку звернення до суду відсутні.

Таким чином, позовну заяву і додані до неї документи слід повернути позивачеві.

Суд роз`яснює позивачу, що відповідно до частини восьмої статті 169 КАС України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись пунктом 1, 9 частини четвертої статті 169, статтями 241, 248 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови, - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка її подала, не пізніше наступного дня після її постановлення, разом із позовною заявою і доданими до неї документами.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст ухвали складено 19 лютого 2025 року.

Суддя Мірінович У.А.