Справа № 460/7153/24
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 460/7153/24 пров. № А/857/30531/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Носа С. П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2024 року у справі № 460/7153/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

місце ухвалення судового рішення м. Рівне
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїНедашківська К.М.
дата складання повного тексту рішення18.10.2024
ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ), в якому просив суд:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати грошового забезпечення за березень 2024 року, в тому числі додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28.02.2022, за період ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно у розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях з 01.03.2024 по 31.03.2024 включно;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення за березень 2024 року, в тому числі додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28.02.2022, за період ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно у розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях з 01.03.2024 по 31.03.2024 включно, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 06.09.2024 залучено до участі у справі №460/7153/24 в якості другого відповідача Військову частину НОМЕР_2 (далі відповідач 2); розгляд адміністративної справи №460/7153/24 розпочато спочатку.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2024 року у справі № 460/7153/24 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судове рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що у позові не заявлено вимог пов`язаних із грошовим забезпечення за час самовільного залишення військової частини, а заявлено за попередній місяць до цієї події. Окрім того, позивач не просив й щодо поновлення виплати грошового забезпечення з дня повернення до військової частини. Вимоги стосуються грошового забезпечення яке було безпідставно не виплачене позивачу за період його перебування на військовій службі. Зазначає, що цитовані судом першої інстанції положення законодавства не уповноважують військову частина на не виплату грошового забезпечення позивачу за період до самовільного залишення військової частини. На думку скаржника, положення щодо призупинення виплати грошового забезпечення стосуються періоду після самовільного залишення військової частини, тобто поширюються на правовідносини, що виникли опісля факту самовільного залишення військової частини. В іншому випадку, призупинення виплати суперечить статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за яким держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення. Вказує, що станом на березень 2024 року був відсутній наказ командира військової частини про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення позивачем військової частини. Так, лише наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 24.04.2024 р. №242 завершено службове розслідування та встановлено, що солдат ОСОБА_1 незаконно відсутній на військовій службі з 04 квітня 2024 року.

Відповідач-1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Про розгляд апеляційної скарги відповідачі та представник позивача повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач 04.04.2024 здійснив самовільне залишення військової частини, тому виплати починаючи з 04.04.2024 були призупинені правомірно навіть за умови, що відповідні суми грошового забезпечення за попередній місяць (березень) були нараховані і можуть бути виплачені позивачу в разі повернення до Військової частини НОМЕР_2 .

Суд вважав, що у спірному випадку відповідач 1 Військова частина НОМЕР_1 не допускала та не могла допускати протиправної бездіяльності щодо не нарахування та невиплати грошового забезпечення за березень місяць 2024 року, оскільки нарахування грошового забезпечення за березень місяць 2024 року здійснене, проте «виплата» призупинена на підставі Наказу Командира Військової частини НОМЕР_2 від 05.04.2024 №98, який не є предметом спору.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Наказом Командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 27.11.2023 №141 постановлено рядового ОСОБА_1 , призначеного наказом Командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 28.11.2023 №81- РС на посаду стрільця 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу 2 піхотної роти, ВОС-100915A, який прибув з Військової частини НОМЕР_1 , 27 листопада 2023 року зарахувати до списків особового складу, на всі види забезпечення і вважати таким, що з 27 листопада 2023 року справи та посаду стрільця 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу 2 піхотної роти прийняв і приступив до виконання службових обов`язків з посадовим окладом за тарифним розрядом 5 у сумі 2820 гривень на місяць, шпк «солдат»; зарахувати на продовольче забезпечення за каталогом продуктів при в/ч НОМЕР_1 зі сніданку з 27 листопада 2023 року; відповідно до наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 виплачувати надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% до посадового окладу, окладу за військове звання, надбавки за вислугу років та щомісячну премію відповідно до особистого внеску у загальний результат служби у розмірі 523 відсотків посадового окладу (а.с. 37).

Тимчасово виконуючий обов`язки Командира 2 роти молодший лейтенант ОСОБА_2 доповів рапортом на ім`я Командира Військової частини НОМЕР_2 про те, що 04.04.2024 під час обідньої перерви було виявлено відсутність стрільця 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу солдата ОСОБА_1 ; усі спроби зв`язатися з ОСОБА_1 та встановити його місцезнаходження позитивного результату не дали (а.с. 38).

05.04.2024 до чергового ІНФОРМАЦІЯ_1 Військової частини НОМЕР_1 надіслана Доповідь про факт самовільного залишення Військової частини НОМЕР_2 (без зброї) солдатом ОСОБА_1 (а.с. 41).

Наказом Командира Військової частини НОМЕР_2 від 05.04.2024 №186 призначено службове розслідування за фактом відсутності на військовій службі стрільця 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу солдата ОСОБА_1 (а.с. 43).

Актом службового розслідування від 23.04.2024 встановлено, що стрілець 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу солдат ОСОБА_1 вчинив самовільне залишення військової частини і своїми діями порушив вимоги статей 11, 14, 16, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (а.с. 48).

Наказом Командира Військової частини НОМЕР_2 від 24.04.2024 №242 прийнято рішення:

за порушення військової дисципліни і, як наслідок, вимог статей 11, 14, 16 та 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, керуючись пунктом «в» статті 48, статтею 54 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період стрільця 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу 2 піхотної роти солдата ОСОБА_1 притягнути до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення «Сувора догана»;

на підставі пункту 15 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197, за невихід на службу (навчання) без поважних причин військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період стрільця 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу 2 піхотної роти солдата ОСОБА_1 позбавити преміювання;

начальнику групи персоналу штабу Військової частини НОМЕР_2 внести відповідні відомості у службову картку стрільця 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу 2 піхотної роти солдата ОСОБА_1 ;

заступнику Командира Військової частини НОМЕР_2 з морально-психологічного забезпечення повідомити відповідні правоохоронні органи про наявність в діях стрільця 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу 2 піхотної роти солдата ОСОБА_1 , ознак кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 5 ст. 407 Кримінального Кодексу України (самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем, вчинені в умовах воєнного стану) (а.с. 52).

Наказом Командира Військової частини НОМЕР_2 від 05.04.2024 №98 вирішено вважати солдата ОСОБА_1 стрільця 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу 2 піхотної роти незаконно відсутнім на військовій службі з 04 квітня 2024 та на підставі пункту 15 розділу I Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018, призупинити виплату грошового забезпечення з 04 квітня 2024 року; виключити з котлового забезпечення частини з вечері 04 квітня 2024 (а.с. 55).

Наказом Командира Військової частини НОМЕР_2 від 22.05.2024 №147 солдату ОСОБА_1 колишньому стрільцю 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу 2 піхотної роти, який перебуває у розпорядженні Командира Військової частини НОМЕР_2 призупинено військову службу з 10 травня 2024 року.

В провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі, знаходиться кримінальне провадження за №0004027 від 10.05.2024 за фактом вчинення солдатом ОСОБА_1 стрільцем 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу 2 піхотної роти військової частини НОМЕР_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України (а.с. 46).

Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати грошового забезпечення за березень 2024 року, в тому числі додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28.02.2022, позивач звернувся до суду із цим позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

За визначенням ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", Про Збройні Сили України", Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з положенням ч.4 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за N 745/32197 (далі - Порядок №260).

Згідно з пунктом 2 вказаного Порядку №260, грошове забезпечення військовослужбовця включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.

Пунктом 3 Порядку №260 встановлено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Так, спірним питанням у цій справі є протиправна, на думку позивача, бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому грошового забезпечення за березень 2024 року, в тому числі додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28.02.2022.

З цього приводу колегія суддів вказує на наступне.

Відповідно до статті 11 затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут внутрішньої служби), необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців обов`язки.

Відповідно до статті Статуту внутрішньої служби, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Відповідно до ст. 37 Статуту внутрішньої служби, про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут).

Відповідно до ст. 1 Дисциплінарного статуту, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Згідно ст. 2 Дисциплінарного статуту, військова дисципліна грунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту установлено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Згідно ст. 7 Дисциплінарного статуту, застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту.

Відповідно до ст. 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

У відповідності зі ст. 83 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Згідно ст. 84 Дисциплінарного статуту, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Згідно ст. 85 Дисциплінарного статуту, службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Відповідно до ст. 86 Дисциплінарного статуту, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Статтею 48 Дисциплінарного статуту визначено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення:

а) зауваження;

б) догана;

в) сувора догана;

г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти);

ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби);

д) пониження в посаді;

е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу);

є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу);

ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

З матеріалів справи вбачається, що за фактом самовільного залишення військової частини позивачем було призначене службове розслідування, та за Актом службового розслідування від 23.04.2024 встановлено, що стрілець 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу солдат ОСОБА_1 вчинив самовільне залишення військової частини і своїми діями порушив вимоги статей 11, 14, 16, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (а.с. 48).

Тобто, факт самовільного залишення військової частини ОСОБА_1 підтверджується проведеним службовим розслідуванням. За вказане правопорушення на позивача накладене дисциплінарні стягнення, передбачене п. «в» ст. 48 Дисциплінарного статуту, а саме «СУВОРА ДОГАНА».

Позивачем не надано до суду доказів оскарження результатів службового розслідування та наказів про накладення на позивача дисциплінарних стягнень.

В межах розгляду даного спору правомірність накладення на позивача дисциплінарного стягнення не входить до предмету доказування.

Разом з тим, позбавлення позивача грошового забезпечення, в тому числі і додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМ України від 28.02.2022 р. № 168, зокрема за березень 2024 року, є наслідком накладення на позивача дисциплінарного стягнення, передбаченого п. «в» ст. 48 Дисциплінарного статуту.

Відповідно до пункту 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Отож, колегія суддів вважає, що на підставі пункту 15 розділу І Порядку №260, відповідач правомірно призупинив виплату грошового забезпечення, в тому числі, додаткової винагороди, зокрема за березень 2024 року, нарахування якої та виплата мала б здійснюватися у квітні 2024 року.

Щодо доводів скаржника про те, що положення щодо призупинення виплати грошового забезпечення стосуються періоду після самовільного залишення військової частини, тобто поширюються на правовідносини, що виникли опісля факту самовільного залишення військової частини, то як вірно зазначено судом першої інстанції, норма пункту 15 Порядку №260, якою визначено поняття «призупинення виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби» стосується саме питання «виплати», а не «нарахування».

Оскільки позивач 04.04.2024 здійснив самовільне залишення військової частини, тому виплата грошового забезпечення була призупинена правомірно навіть за умови, що відповідні суми грошового забезпечення за попередній місяць (березень) були нараховані і можуть бути виплачені позивачу в разі повернення до Військової частини НОМЕР_2 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не бачив необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2024 року у справі № 460/7153/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос