Справа № 620/185/25
Суддя: Сергій КЛОПОТ
Дата ухвалення: 2025-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2025 року Чернігів Справа № 620/185/25

Чернігівський окружний адміністративний суду складі:

головуючого судді Клопота С.Л.,

за участю секретаря Шевченко А.В.,

представника позивача Бабинця С.П.,

представника відповідача Федоренка О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області та просить:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби в Чернігівській області від 06.12.2024 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну №3892 громадянці ОСОБА_1 .

2. Зобов`язати Управління Державної міграційної служби в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є протиправним та порушує її права, оскільки винесене без урахування всіх обставин справи.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на заперечення, які викладені у відзиві на позовну заяву, що приєднаний до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, суд вважає позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Знаменський, Івантеєвського району, Саратовської області, російської федерації.

10 травня 1986 року уклала шлюб з громадянином ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Новгород-Сіверський, Чернігівської області.

Станом на сьогоднішній день позивачка є громадянкою російської федерації.

04 січня 2022 року позивачка, разом зі своїм чоловіком, приїхала до матері чоловіка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку із військовою агресією з боку російської федерації, на території України введено воєнний стан, який згодом був продовжений відповідними Указами.

Після введення в державі військового стану позивачка та її чоловік ОСОБА_2 не змогли виїхати з прикордонного міста та фактично залишилися в окупованому місці.

Після визволення міста позивачка та її чоловік, громадянин ОСОБА_2 вирішили не повертатися до РФ, а її чоловік звернувся до міграційної служби з заявою про отримання посвідки на постійне мешкання, оскільки мати чоловіка потребувала постійного нагляду за нею та допомоги.

В свою чергу, позивачка звернулася за дозволом про продовження строку перебування в Україні.

15 травня 2024 року громадянин ОСОБА_2 отримав дозвіл на міграцію № НОМЕР_1 .

30 травня 2024 року громадянин ОСОБА_2 отримав посвідку на проживання № НОМЕР_2 .

13 липня 2024 року позивачці було продовжено строк перебування в Україні до 01 грудня 2024 року. Номер запису .

Також позивачка звернулася до відповідача з проханням надати їй дозвіл на імміграцію в Україну. Пакет документів було прийнято до розгляду.

18 грудня 2024 року за місцем свого мешкання позивачка отримала лист з Управління Державної міграційної служби України в якому знаходилося рішення №3892 від 06.12.2024 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну та роз`яснено право в місячний строк оскаржити вищезазначене рішення Управління Державної міграційної служби України.

Підставою для відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну зазначено пункт 4, 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про Міграцію».

Не погодившись з цим, позивачка звернулась до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI, Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-Ш, Законом України «Про національну безпеку України» від 21.06.2018 № 2469-VIII, Законом України «Про Службу безпеки України» від 25.03.1992 № 2229-ХІІ, Указом Президента України від 14.09.2020 № 392/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14 вересня 2020 року "Про Стратегію національної безпеки України" та Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983.

Закон № 2491-ІІІ визначає умови і порядок надання права на постійне проживання в Україні іноземцям та особам без громадянства, підстави і порядок отримання дозволу на імміграцію в Україну та його скасування, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань щодо надання дозволу на імміграцію та діють в інтересах забезпечення прав і свобод осіб та національної безпеки України, порядок оскарження рішень з питань імміграції, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається іммігрантам, категорії яких визначені в частинах другій і третій цієї статті. У разі масового прибуття іммігрантів в Україну для державного регулювання процесу імміграції за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Кабінетом Міністрів України встановлюється квота імміграції у визначеному ним порядку.

Пункт 6 частини другої статті 4 Закону № 2491-ІП передбачає, що квота імміграції може бути встановлена для таких категорій іммігрантів.

Чоловік (дружина) іммігранта, якщо вони перебувають у шлюбі понад два роки, його діти, які не досягли 18 років, та його непрацездатні батьки, які вважаються членами сім`ї іммігранта відповідно до права іноземної держави - країни походження.

Згідно з визначеннями, наведеним статті 1 Закону № 2491-ІП, іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3 7 73- і`І) іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом

Згідно з пунктом 17 частини першої цієї ж статті посвідка на постійне проживання це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Таким чином, іноземець, якому було скасовано дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання, втрачає статус іммігранта, тому у позивачки відсутні підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону №2491-111.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 10 Закону №2491-111 дозвіл, на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи або документи, що не підтверджують законність перебування на території України на день подання документів для отримання дозволу на імміграцію чи наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або документи, що підтверджують підстави, які припинилися.

Відповідно до пункту 12 Порядку територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у пазі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Згідно з пунктом 14 Порядку територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний строк правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби.

МВС, Держприкордонслужба, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ проводять відповідно до компетенції перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається.

За результатами перевірки в місячний строк після надходження таких запитів надається відповідь про наявність або відсутність підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію. У разі наявності підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію у відповіді зазначається інформація про ці підстави з посиланням на відповідний підпункт частини першої статті 10 Закону України Про імміграцію та до неї долучаються матеріали, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення).

Пункт 9 Порядку передбачає, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, територіальних органів ДМС та територіальних підрозділів ДМС заходів до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію ".

Закон України «Про національну безпеку України» від 21.06.2018 № 2469-VIII (далі - Закон № 2469-VIII) відповідно до статей 1, 2, 17, 18 і 92 Конституції України визначає основи та принципи національної безпеки і оборони, цілі та основні засади державної політики, що гарантуватимуть суспільству і кожному громадянину захист від загроз.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 2469-VIII національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Пункт 6 частини першої цієї ж статті визначає, що загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону № 2469-VIII загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.

Пункт 19 частини першої статті 1 Закону № 2469-VIII визначає, що стратегія національної безпеки України - документ, що визначає актуальні загрози національній безпеці України та відповідні цілі, завдання, механізми захисту національних інтересів України та є основою для планування і реалізації державної політики у сфері національної безпеки.

Указом Президента України від 14.09.2020 № 392/2020 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14.09.2020 «Про Стратегію національної безпеки України» та затверджено Стратегію національної безпеки України.

Згідно з пунктом 30 розділу II Стратегії національної безпеки України до поточних та прогнозованих загроз національній безпеці та національним інтересам України з урахуванням зовнішньополітичних та внутрішніх умов належить зростання кількості порушень міграційного законодавства України іноземцями та особами без громадянства, зокрема вихідцями з держав міграційного ризику, а також залучення цих осіб до протиправної діяльності.

Пунктом 46 розділу III Стратегії національної безпеки України передбачено, що з метою реалізації конституційних принципів індивідуальної юридичної відповідальності та невідворотності покарання держава буде підвищувати ефективність державної політики у сферах захисту державного кордону України та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, а також міграції.

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25.03.1992 № 2229-ХП (далі - Закон № 2229-ХІГ) Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України. На Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Пункт 13 частини першої статті 24 Закону № 2229-ХІІ передбачає, що Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

Отже, УДМС у Чернігівській області, на виконання вимог законодавства, надіслало запит до регіонального органу Служби безпеки України, який у межах компетенції здійснив перевірку щодо позивачки на предмет виявлення обставин, за наявності яких дозвіл на імміграцію не надається. Відповідь Управління СБУ в Чернігівській області щодо наявності підстав для відмови в наданні позивачці дозволу на імміграцію була врахована УДМС у Чернігівській області при прийнятті оскаржуваного рішення.

Судом установлено, що 02.07.2024 позивачка, яка є громадянкою російської федерації, звернулася до Новгород-Сіверського відділу УДМС у Чернігівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-ІІІ (далі - Закон № 2491-111), оскільки вона є дружиною Іммігранта, громадянина російської федерації ОСОБА_2 , з яким перебуває у шлюбі понад два роки.

На підтвердження наявності в її чоловіка статусу іммігранта, який законно проживає на території України, позивачка надала копію посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 від 31.05.2024 строком дії до 30.05.2034, оформленої на ім`я ОСОБА_2 .

На виконання пункту 14 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень далі - Порядок), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, УДМС у Чернігівській області були надіслані запити до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Управління Служби безпеки України в Чернігівській області [далі - Управління СБУ в Чернігівській області) та Державної прикордонної служби України з питання наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

07.10.2024 УДМС у Чернігівській області отримало лист-відповідь на запит від Управління СБУ в Чернігівській області за№ 74/2/2-3754 від 13.09.2024, відповідно до якого вбачається за доцільне відмовити позивачці в оформленні дозволу на імміграцію в Україну.

А саме, згідно з зазначеним листом Управління СБУ в Чернігівській області позивачка, під час перебування на території України, вчинила адміністративне правопорушення, передбачене частиною другою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення («Порушення іноземцями та особами без громадянства законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»), у зв`язку з чим на неї було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3570 грн.

Також Управлінням СБУ в Чернігівській області з`ясовано, що позивачка, використовуючи засоби зв`язку з наскрізним шифруванням, підтримує сталі контакти з невстановленими мешканцями м. Москва (рф). Отримані дані про те, що зазначені громадяни країни-агресора здійснюють перерахунки грошових коштів родині позивачки. Разом з тим, характер цих зв`язків остання пояснити не може.

Беручи до уваги порушення позивачкою законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, зважаючи на військово-політичну ситуацію на території нашої держави, наявність обґрунтованих загроз національній безпеці України, насамперед в умовах зоєнного стану, Управління СБУ в Чернігівській області вбачає за доцільне відмовити позивачці в оформленні дозволу на імміграцію в Україну.

Разом з тим, суд зазначає, що така позиція СБУ щодо вирішення питання про надання позивачці дозволу на імміграцію в Україну, не носить імперативного характеру і має враховуватись відповідачем, при розгляді цього питання, разом з іншими встановленими обставинам.

Зважаючи на підставу, зазначену позивачкою в заяві про надання дозволу на імміграцію «перебування у шлюбі з іммігрантом», УДМС у Чернігівській області здійснено перевірку чинності дозволу на імміграцію, наданого чоловіку позивачки ОСОБА_2 , шляхом перевірки матеріалів його особової справи.

УДМС у Чернігівській області встановлено, що громадянину російської федерації ОСОБА_4 було надано дозвіл на імміграцію в Україну №4042 від 15.05.2024 на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону №2491-111 та оформлено посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 від 31.05.2024 строком дії до 30.05.2034.

24.10.2024 УДМС у Чернігівській області отримало подання Управління Служби безпеки України в Чернігівській області № 74/2/2/4362 від 23.10.2024 про скасування ОСОБА_2 дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання у зв`язку з тим, що його перебування на території України становить загрозу національній безпеці України.

За результатами розгляду зазначеного подання УДМС у Чернігівській області прийняло рішення № 0745 від 22.11.2024 про скасування чоловіку позивачки дозволу на імміграцію в Україну та рішення № 4223 від 22.11.2024 про скасування посвідки на постійне проживання позивачки № НОМЕР_2 від 31.05.2024.

Отже, з 22.11.2024, внаслідок скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання чоловік позивачки ОСОБА_2 , відповідно до положень частини першої статті 1 Закону №2491-111 не має статусу іммігранта, відтак у позивачки припинилася вказана в її заяві підстава для отримання дозволу на імміграцію.

06.12.2024 УДМС у Чернігівській області прийняло рішення № 3892 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пунктів 4, 6 частини першої статті 10 Закону № 2491-III.

На виконання частини третьої статті 10 Закону №2491-111 06.12.2024 УДМС у Чернігівській області супровідним листом № 7401.5-6701/74.2-24 від 06.12.2024 надіслало на адресу позивачки копію рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію.

Від так суд вважає, що твердження позивачки щодо порушення оскаржуваним рішенням її права на сімейне життя, оскільки її чоловік має дозвіл на постійне проживання в Україні, є безпідставними, оскільки, як зазначалося вище та підтверджується матеріалами справи, дозвіл на імміграцію та посвідка на постійне проживання, надані чоловіку позивачки ОСОБА_2 , були скасовані, тож він втратив право на постійне проживання в Україні.

Враховуючи викладене, суд дійшов переконання, що рішення УДМС у Чернігівській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну № 3892 від 06.12.2024 прийнято на підставі та в межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Відтак у суду відсутні підстави для його скасування.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (вул. Шевченка, 51А, м. Чернігів,Чернігівська обл., Чернігівський р-н,14013) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 19 лютого 2025 року.

Суддя Сергій КЛОПОТ