Справа № 160/32633/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовну заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Дніпровської міської ради (далі відповідач), в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Дніпровської міської ради щодо розгляду у встановленому законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" порядку клопотання позивача щодо приватизації земельної ділянки від 11.01.2024 р;
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність бездіяльності відповідача щодо нездійснення належного розгляду клопотання позивача про передачу у власність земельної ділянки. Стверджує, що розгляд клопотання згідно його суті та нормативного обґрунтування не здійснено, що свідчить про протиправність бездіяльності відповідача.
20 січня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшов відзив, в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що розгляд клопотання позивача здійснено належним чином та у відповідності до вимог законодавства.
23 січня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач фактично повторює доводи позовної заяви та наполягає на тому, що відповідач не здійснив розгляд клопотання позивача по суті без належних правових підстав.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, електронний доказ, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Листом Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 06.06.2024 року №8/7-1122 позивачу повідомлено, що не вбачається можливим передати запитувану земельну ділянку по фактичному розміщенню індивідуального гаража у власність, а клопотання від 11.1.2024 вх. №36/25 списано до архіву. В обґрунтування вказано, що за матеріалами генерального плану розвитку м. Дніпра, розміщення гаража на зазначеній території не відповідає вимогам чинної містобудівної документації.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення належного розгляду клопотання позивача про щодо приватизації земельної ділянки, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
За п. «а» «б» ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить: розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Частинами 1, 2 ст. 93 Земельного кодексу України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Частинами 3, 4 ст. 116 Земельного кодексу України встановлено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:
а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;
б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;
в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення.
За ч. 1, 2, 6, 7, 9, 11 ст. 118 Земельного кодексу України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.
У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову.
Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність особи, якій належить право власності на об`єкт нерухомості (жилий будинок, іншу будівлю, споруду), розташований на такій земельній ділянці, або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
У разі надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування, що передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або з дня повідомлення особою, зацікавленою в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, про замовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у порядку, передбаченому цією частиною, відобразити на картографічній основі Державного земельного кадастру орієнтовне місце розташування земельної ділянки, зазначити дату та номер відповідного рішення, а також майбутнє цільове призначення земельної ділянки. Зазначена інформація оприлюднюється на безоплатній основі на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.
Згідно з п. «д» ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Застосовуючи вищевикладені нормативні положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
З питання юрисдикції адміністративного суду стосовно цього спору суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикційної належності спору, предметом якого є оскарження рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання або відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Так, у постановах від 21 березня 2018 року (справа № 536/233/16-ц), 24 квітня 2018 року (справа № 401/2400/16-ц), 30 травня 2018 року (справа № 826/5737/16), 19 червня 2018 року (справа № 922/864/17) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що спір, який виник між сторонами, повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у відповідних правовідносинах реалізовував свої контрольні функції у сфері управлінської діяльності, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду
Предметом спору в даній справі є правомірність поведінки відповідача щодо розгляду клопотання позивача від 11.01.2024 року. В наявній юридичній ситуації розгляд клопотання здійснено листом Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 06.06.2024 року, який відповідач в тексті відзиву фактично підтримав.
Щодо обґрунтованості цього листа суд зазначає наступне.
Посилання на положення ст. 123 Земельного кодексу України є безпідставними, оскільки ця стаття та її приписи стосуються «надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування», тобто врегульовують інші правовідносини, аніж ті, які ініціював позивач, подавши клопотання про приватизацію земельної ділянки.
Посилання на п. 7 ст. 118 (фактично частину 7) Земельного кодексу України хоча й стосується процедури приватизації, однак є нерелевантним юридичній ситуації саме позивача.
Фактично, в ст. 118 Земельного кодексу України є декілька юридичних процедур, в яких втілюється приватизація земельної ділянки, зокрема:
1) ч. 1 громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
2) ч. 6 громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Про те, що йдеться про дві різні юридичні процедури свідчить і те, що кожній з цих норм права відповідає окрема наступна частина цієї ж статті, яка врегульовує вже поведінку суб`єкта прийняття рішення за результатом розгляду відповідного клопотання.
Таким чином, відмінність процедур полягає в тому, що в частині першій ст. 118 Земельного кодексу України встановлено спеціальне правило поведінки, яке стосується приватизації саме тієї земельної ділянки, що вже перебуває у користуванні громадянина, в той час як в частині шостій відсутня така фактична обставина, тобто йдеться вже про отримання земельної ділянки як такої, яка при цьому не перебуває у користуванні особи.
Слід зауважити, що будь-яке обґрунтування переходу до ч. 6 (та, відповідно, ч. 7) ст. 118 Земельного кодексу України, яка фактично є нормою права більш загального характеру, в спірному листі від 06.06.2024 року відсутнє. Проте, воно мало б бути наведене, адже клопотання позивача подано саме згідно ч. 1 ст. 118 Земельного кодексу України, а тому розгляд такого клопотання відповідно до іншої юридичної процедури, аніж та, про яку просив позивач, вимагає наведення відповідного обґрунтування в самому акті правозастосування, яким в даній справі є лист від 06.06.2024 року.
Так, правомірність оскаржуваних дій, рішень, бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд оцінює на момент їх вчинення.
Отже, відсутні будь-які підстави для переходу до дослідження обставин, які не були предметом розгляду під час прийняття рішення щодо клопотання позивача, адже такі обставини не розглядалися самим суб`єктом правозастосування. Висновок про їх неврахування зумовлений тим, що обґрунтування результату оцінки таких обставин згаданий лист від 06.06.2024 року не містить, в зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що відповідні обставини мали значення при вирішенні спірного питання, адже в зворотному випадку це було б відображено в акті правозастосування.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано (п. 2);
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (п. 3);
добросовісно (п. 5);
розсудливо (п. 6);
пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п. 8).
Зазначені критерії хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення та вчиняє дії.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 року у справі № 9901/459/21
Саме крізь призму цих критеріїв судом здійснено оцінку поведінки суб`єктів владних повноважень в цій справі, а також спірного акту правозастосування, що має значення в контексті незазначення у ньому обґрунтування застосуванню іншої, аніж просив позивач, юридичної процедури якби певні обставини зумовлювали таку зміну процедури, то орган влади, діючи згідно вказаних принципів, в т.ч. обґрунтовано, добросовісно та розсудливо вказав би про це в самому акті правозастосування.
Як наслідок, наразі наявні правові підстави для висновку про те, що розгляд клопотання позивача здійснено не у відповідності до встановленої юридичної процедури, адже ані підстави незастосування належної процедури, ані підстави застосування неналежної процедури у відповідному листі від 06.06.2024 року не вказані. Фактично, одночасно було застосовано і положення щодо передачі земельної ділянки у користування (ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України), і невірне положення щодо безоплатного одержання земельної ділянки (ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України), що вже само по собі є суперечливим, при цьому положення, яке б відповідало юридичній ситуації позивача (приватизація земельної ділянки, яка перебуває у користуванні особи), застосовано не було, обґрунтування для цього не наведено.
Іншу частину обґрунтування листа від 06.06.2024 року суд також оцінює критично, адже фактично на прохання особи щодо приватизації земельної ділянки (йдеться про зміну власника) такій особі повідомлено про укладення нового договору оренди (йдеться про інше речове право).
Також в листі вказано предмет клопотання як оформлення правовстановлюючих документів на землю, однак первинно особа набуває певне речове право, для засвідчення якого в подальшому отримується правовстановлюючий документ, який засвідчує наявність права, набутого раніше як такого, а не в силу правовстановлюючого документу. Зазначене належить врахувати в контексті нерелевантності розгляду клопотання позивача по суті, адже останній просив приватизувати земельну ділянку, а не видати правовстановлюючий документ.
Щодо розгляду клопотання позивача департаментом, а не самим відповідачем, суд зазначає наступне.
Позивач клопотав саме перед відповідачем про приватизацію земельної ділянки, при цьому саме відповідач згідно ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України уповноважений прийняти відповідне рішення. Сам відповідач у відзиві також не заперечував свою належність як відповідача у справі та зазначав, що «Дніпровська міська рада під час розгляду клопотання позивача … діяла у межах покладених повноважень та у відповідності до чинного законодавства України», тобто прямо підтверджував відповідні обставини. Окрім цього, позовні вимоги заявлено саме як бездіяльність відповідача, який дійсно повинен був розглянути клопотання позивача, згідно норм законодаства. Фактично, відповідач визнавав позицію, викладену в листі його департаменту від 06.06.2024 року, як власну та підтримував її, а тому може та повинен відповідати за цим позовом.
У відзиві відповідач згадував обставини ініціювання позивачем поновлення строку та продовження дії договору оренди, однак відповідні обставини мали місце після прийняття спірного рішення, а сам лист не був обґрунтований обставинами, що стосувалися права позивача на користування земельною ділянкою, ця обставина жодним чином не згадана, її значущість не відображена та не оцінена.
Відповідач вказував, що відсутні докази порушення прав позивача, однак таке твердження судом відхиляється як безпідставне, оскільки йдеться про право особи на приватизацію, яке встановлено законодавством, а тому рішення суб`єкту владних повноважень стосовно реалізації такого права безумовно впливає на сферу прав і свобод особи. Вказане прямо відображено в ч. 11 ст. 118 Земельного кодексу України.
Узагальнюючи вищевикладене, суд констатує, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо розгляду клопотання позивача, в зв`язку з чим наявні правові підстави для зобов`язання відповідача здійснити такий розгляд. При цьому для ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача розглянути клопотання позивача з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та прийняти рішення по суті клопотання, оскільки позиція відповідача, згідно відзиву, втілена у листі його департаменту від 06.06.2024 року та підтримана ним безпосередньо у відзиві, що має значення під час визначення способу виконання завдання адміністративного судочинства стосовно наявного спору.
За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд зазначає, що задовольняє позовні вимоги за змістом, однак приводить їх у відповідність до вимог законодавства та у спосіб, що забезпечить ефективний захист прав позивача.
Щодо розподілу судових витрат.
При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується платіжним документом від 09.12.2024 року. Відповідно до положень ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко