Справа № 420/26226/24
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2025-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/26226/24

Перша інстанція: суддя Хурса О. О.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.11.2024 у справі № 420/26226/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.03.2024 по 30.07.2024;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2024 по 30.07.2024 у розмірі 3322,45 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив службу в поліції в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області та остаточний розрахунок із позивачем при звільненні відповідач здійснив несвоєчасно. Позивач вважає, що у нього виникло право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби, що розраховується за період з 01.03.2024 по 30.07.2024.

Відповідач надав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, зазначивши, що відповідач в межах спірних правовідносин діяв правомірно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням 05.11.2024 у справі № 420/26226/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнив.

Визнав протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не нарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2024 по 31.07.2024.

Зобов`язав Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2024 по 31.07.2024 включно у розмірі 182 328,56 грн.

Стягнув з Головного управління Національної поліції в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 968,96 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 500 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду представник Головного управління Національної поліції в Одеській області подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції не врахував, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 25.05.2023 у справі № 620/3663/19 до спірних правовідносин не застосовуються положення КЗпП;

- суд першої інстанції залишив поза увагою, що індексація грошового забезпечення не віднесена до складових грошового забезпечення;

- суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без урахування принципу співмірності.

- суд першої інстанції стягнув з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у значно більшому розмірі, аніж просив позивач у позовній заяві, чим допустив вихід за межі позовних вимог;

- інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст відзиву на позовну заяву.

Обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка проходила службу в поліції в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області та 29.02.2024 позивача звільнено зі служби в поліції.

31.07.2024 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 у справі № 420/14983/24 відповідачем проведено виплату коштів на користь позивача у загальній сумі 3324,51 грн., що підтверджується банківською випискою.

Вважаючи вищевказані дії відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні протиправним позивачка звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що Матеріалами справи підтверджено, що позивача звільнено зі служби в поліції з 29.02.2024, остаточний розрахунок з позивачем виплат, які мали були виплачені позивачу проведено 31.07.2024.

Таким чином, враховуючи, що не проведення з вини відповідача розрахунку з позивачем у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш ніж за шість місяців, суд дійшов висновку, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.

Також, суд першої інстанції вказав, що період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

За наведеного суд виснував, що період стягнення з 01.03.2024 по 31.07.2024 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Разом з тим, виходячи з того, що середньоденний заробіток позивача складає 1199,53 грн. а строк затримки розрахунку при звільненні 152 дні, суд першої інстанції вважав належним і достатнім способом захисту нарахування та виплату відповідачем на користь позивача середній заробіток за період з 01.03.2024 по 31.07.2024 у загальній сумі 182 328,56 грн.

Вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд, врахувавши складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову, дійшов висновку, що співмірним розміром судових витрат пов`язаних з витратами на професійну правничу допомогу є 500 грн.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ключове спірне питання в контексті розгляду даної справи стосується можливості застосування принципу пропорційності до суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належної до виплати позивачу.

Вирішуючи спірне питання, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі - «Закон №2352-ІХ») у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

Варто зауважити, що стаття 117 КЗпП України діяла і до цього часу (до змін введених Законом №2352-ІХ) і Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні указаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (див. зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15).

Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Проте, колегія суддів зауважує, що указаний підхід Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15, до застосування статті 117 КЗпП України в окресленому контексті не відповідає правовому регулюванню, яке належить застосовувати до спірних правовідносин.

З огляду на це варто зауважити, що питання про застосування приписів статті 117 КЗпП України у вимірі правовідносин, подібних до тих, які розглядаються в цій справі, не завжди мало однакову правову оцінку суду касаційної інстанції.

Після ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 викладена в ній позиція (зокрема щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).

Проте, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у постанові від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, відповідно до яких Суд наголошує, що правова позиція суду першочергово повинна ґрунтуватись на нормативному регулюванні спірних правовідносин, зміна якого може вплинути на те, яким чином її застосовувати до правовідносин, які виникли після цієї зміни.

Як вже зазначалось з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Проте, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, щодо пропорційності зменшення середнього заробітку, на який посилається відповідач, викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Наведений у вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Одночасно, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ.

Тотожні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з несвоєчасним розрахунком відповідача при звільненні позивача 29.02.2024 зі служби в поліції.

Відтак, на момент звільнення позивача зі служби, як і на момент звернення позивача з даним адміністративним позовом до суду 20.08.2024, стаття 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ.

Тобто, час затримки розрахунку відповідача з позивачем при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями, без застосування принципу співмірності.

З огляду на викладене, на думку колегії суддів, є правильними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Принагідно апеляційний суд зауважує, що апелянтом в апеляційній скарзі не оскаржується розрахунок судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також складові такого розрахунку, яка підлягає виплаті відповідачем позивачу.

Також, апеляційна скарга не містить аргументів щодо визначеної судом першої інстанції суми витрат на правничу допомогу.

З урахуванням викладеного, відповідно до положень частини 1 статті 308 КАС України, апеляційний суд не надає оцінку не оскарженій частині рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 25.05.2023 у справі № 620/3663/19 до спірних правовідносин не застосовуються положення КЗпП.

Оцінюючи вищевказані аргументи скаржника колегія суддів зазначає таке.

Так, Верховний суд у постанові від 25.05.2023 у справі № 620/3663/19 дійшов висновку, що зміни в спеціальному законодавстві з питань проходження служби в поліції, що відбулися з 01 травня 2022 року, виключили можливість субсидіарного застосування норм трудового законодавства до регулювання порядку переміщення поліцейських, усунувши таким чином неоднозначне застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах, що мало місце в судовій практиці, зокрема, постановах Верховного Суду, на які посилалися сторони і суди попередніх інстанцій під час вирішення цієї справи.».

З аналізу наведеного виходить, що Верховним Судом в рамка справи № 620/3663/19 досліджувалась можливість застосування субсидіарного застосування норм трудового законодавства до регулювання порядку переміщення поліцейських.

Водночас в рамках даної справи, предметом спору є відповідальність відповідача за статтею 117 КЗпП та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивача.

Тобто, обставини у справі № 620/3663/19 та справі що розглядається не є подібними, а висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25.05.2023 у справі № 620/3663/19 не є застосовними до даної справи.

Також, в апеляційній скарзі апелянт вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що індексація грошового забезпечення не віднесена до складових грошового забезпечення.

Колегія суддів відхиляє наведені аргументи скаржника з огляду на правову позицію Верховний Суду, викладену у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі №2 40/11882/19 відповідно до якої індексація є складовою грошового забезпечення (заробітної плати).

Окрім того, скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції стягнув з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у значно більшому розмірі, аніж просив позивач у позовній заяві, чим допустив вихід за межі позовних вимог.

Оцінюючи вищевказані доводи колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду висловила та послідовно застосовує правову позицію, за змістом якої повноваження органів влади, є законодавчо визначеними, а суд діє згідно з презумпцією «Jura novit curia» («Суд знає закони»).

Велика Палата Верховного Суду, зокрема зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (пункти 84, 86 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17), а також, що неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц).

Враховуючи те, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення виходив із того, що період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України та зазначив, що до цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15 недоречно, на думку колегії суддів є правильними висновки суду першої інстанції про належний спосіб захисту прав позивача шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2024 по 31.07.2024, а також зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2024 по 31.07.2024 включно у розмірі 182 328,56 грн.

Інші доводи апеляційної скарги, яким надано оцінку в мотивувальній частині постанови, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх рішення.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.11.2024 у справі № 420/26226/24 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді А.Г. Федусик Г.В. Семенюк