Справа № 420/25944/24
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2025-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/25944/24

Перша інстанція: суддя Бутенко А.В.,

повний текст судового рішення

складено 06.11.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративними позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ) та просив:

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо не розгляду рапорту старшого сержанта ОСОБА_1 від 09.05.2024 року про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі абзацу 4 підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ), у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду;

- зобов`язати ВЧ прийняти рішення про звільнення старшого сержанта ОСОБА_1 з військової служби за мобілізацією за сімейними обставинами: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ щодо не розгляду рапорту старшого сержанта ОСОБА_1 від 09.05.2024 року про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі абзацу 4 підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду.

Зобов`язано уповноважену особу ВЧ здійснити розгляд рапорту ОСОБА_1 від 09.05.2024 року з урахуванням документів, додатних до рапорту, на підставі абз.4 підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ (в редакції чинній на момент подання рапорту), а саме: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи, а саме з прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено, а тому, з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у ВЧ на посаді головного сержанта 4 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону.

Наказом командира ВЧ (по стройовій частині) від 30.05.2023 року №154, молодший сержант військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_1 зарахований наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 20 травня 2023 року №178 РС у розпорядження командира ВЧ, який прибув з військової частини НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 , з 30 травня 2023 року зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення.

Згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 від 26 липня 2022 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 15 квітня 2022 року зареєстрували шлюб у Березівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Березівському районні Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №53, прізвище після державної реєстрації чоловіка та дружини ОСОБА_3 .

Висновком про наявність порушення функцій організму через які невиліковні хвороби особи не можуть самостійно пересуватись та самообслуговуватись та потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 03.05.2024 року (форма 080-4/о), встановлено, що ОСОБА_4 (дружині) рекомендовано отримання соціальної послуги на непрофесійній основі від фізичної особи терміном до 03 жовтня 2024 року.

Відповідно до довідки лікарсько-консультативної комісії КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Новокальчевської сільської ради» №118 від 19.04.2024 року, ОСОБА_4 має діагноз: гіпертонічна хвороба ІІ ст., ст.3, ризик 4 дуже високий, кризовий перебіг, кризи гіпертонічні та церебральні CHО NYXA І, стан після перенесеного ЗУМТ (18.09.2022 р.), астено-невротичний тавестибуло-аналітичний синдром, за висновком комісії потребує постійного стороннього догляду.

Довідкою про реєстрацію місця проживання №19950910-1-164 від 17.10.2022 року підтверджено, що ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 30.05.2016 року.

09.05.2024 року позивач подав рапорт на звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною, що підтверджується відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. До рапорту додав: нотаріально засвідчену копію паспорту ОСОБА_1 , копію РНОКПП ОСОБА_1 , копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 , копію паспорта ОСОБА_4 , довідку про реєстрацію місця проживання від 17.10.2022 року №174, висновок ЛКК №118 від 19.04.2024 року, висновком про наявність порушення функцій організму через які невиліковні хвороби особи не можуть самостійно пересуватись та самообслуговуватись та потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 03.05.2024 року, лист МОЗ України від 26.09.2023 року №034-10/27195/2-23, лист Департаменту кадрової політики МОУ №220/16.

Однак, відповіді на рапорт позивач не отримав, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем не надано суду доказів розгляду рапорту позивача від 09.05.2024 року, у суду відсутня можливість встановити протиправність рішення ВЧ про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби, і у цьому випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру є втручанням суду у дискреційні повноваження відповідача.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства(Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Як вірно зауважив суд 1-ї інстанції, на законодавчому рівні відсутнє визначення поняття дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Так, відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 року та від 22.01.2020 року у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів розгляду рапорту позивача від 09.05.2024 року, а отже у суду відсутня можливість встановити протиправність рішення ВЧ про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби, оскільки таке рішення відповідачем фактично не приймалось.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає вимоги позивача щодо зобов`язання ВЧ прийняти рішення про звільнення старшого сержанта ОСОБА_1 з військової служби за мобілізацією передчасними.

Більш того, задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру на даній стадії було б втручанням суду у дискреційні повноваження відповідача, у розумінні норм чинного законодавства.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача у даному випаду є саме зобов`язання відповідача розглянути рапорт позивача від 09.05.2024 року з урахуванням документів, додатних до рапорту, на підставі абз.4 підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ та з урахуванням висновків суду.

Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук