Справа № 240/9028/24
Суддя: Шевцова Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 240/9028/24

провадження № 11-47апп25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Шевцової Н. В.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Губської О. А., Єленіної Ж. М., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Погрібного С. О., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А.

перевірила наявність підстав для прийняття до провадження справи № 240/9028/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України, Верховного Суду про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито за касаційними скаргами Верховного Суду та Вищого адміністративного суду України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18.06.2024 (головуючий суддя Попова О.Г.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2024 (головуючий суддя Курко О. П., судді Боровицький О. А., Шидловський В. Б.).

УСТАНОВИЛА:

1. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вищого адміністративного суду України (далі - відповідач-1), Верховного Суду (далі - відповідач-2), у якому просила:

- визнати протиправними дії Вищого адміністративного суду України щодо проведення неповного розрахунку при звільненні та виключенні зі штату суду судді ОСОБА_1 , який полягає у виплаті за період з 27.12.2023 по 08.02.2024 суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги у зв`язку з відставкою, обчислених без застосування базового посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду, що визначений на підставі положень Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів», а також без застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» у розмірі 2 684 грн та абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у розмірі 3 028 грн;

- стягнути з Верховного Суду на користь ОСОБА_1 , недоотримані за період з 27.12.2023 по 08.02.2024 суми суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги у зв`язку з відставкою у загальному розмірі 1 305 472 грн 14 коп. з утриманням із цієї суми податків та обов`язкових платежів.

На обґрунтування позовних вимог позивач указує на протиправне нарахування та виплату відповідачем-1 у спірний період суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги із застосуванням положень статті 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №2453 - VI). За позицією позивача, нарахування суддівської винагороди мало здійснюватися із застосуванням посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду відповідно до положень статті 135 Закону № 1402-VIII. Позивач зауважує, що неправильний розрахунок посадового окладу позивача, з якого обчислюється суддівська винагорода, спричинив зменшення як розміру належної до виплати позивачу суддівської винагороди у спірний період, так і зменшення виплаченої вихідної допомоги у зв`язку з відставкою, а також допомоги на оздоровлення. Крім того, позивач зазначає, що при розрахунку посадового окладу відповідач -1 протиправно не застосував прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений станом на 01 січня календарного року, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», натомість застосував прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2 102 грн. З огляду на те, що Вищий адміністративний суд України не має свого фінансування, а його ліквідація та розрахунок із суддями проводиться виключно за рахунок коштів Верховного Суду як головного розпорядника коштів, позивач уважає, що належним відповідачем у частині позовних вимог про стягнення коштів є Верховний Суд.

2. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18.06.2024, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2024, адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Вищого адміністративного суду України щодо проведення неповного розрахунку ОСОБА_1 при звільненні та виключенні зі штату суду судді, який полягає у виплаті за період з 27.12.2023 по 08.02.2024 суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги у зв`язку з відставкою, обчислених без застосування базового посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду, що визначений на підставі положень Закону №1402-VIІІ, а також без застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» у розмірі 2 684 грн та абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у розмірі 3 028 грн. Стягнуто з Верховного Суду на користь ОСОБА_1 недоотримані за період з 27.12.2023 по 08.02.2024 суми суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги у зв`язку з відставкою у загальному розмірі 1 305 472 грн 14 коп. з утриманням із цієї суми податків та обов`язкових платежів.

При ухваленні рішення суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач не врахував положення пункту 14-3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, які встановлюють імперативну вимогу щодо прирівняння за статусом, рівнем грошового забезпечення та рівнем соціально-побутового забезпечення до суддів вищих спеціалізованих, зокрема, суддів Вищого адміністративного суду України, які виявили бажання звільнитися у відставку. З огляду на зазначене вище дійшли висновку, що при розрахунку суддівської винагороди та інших належних ОСОБА_1 виплат за спірний період відповідач-1 усупереч пункту 14-3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII неправомірно продовжував керуватися положеннями Закону № 2453-VI. Також суди виснували про відсутність законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди. Підсумовуючи, суди вказали, що розмір суддівської винагороди встановлено статтею 135 Закону № 1402-VIII, а тому позивач має право на перерахунок та виплату недоотриманих сум винагороди, яка повинна обчислюватися з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого на 01.01.2023 складає 2 684 грн, а на 01.01.2024 - 3 028 грн. Крім того, суди дійшли висновку, що належним відповідачем у частині позовних вимог про стягнення коштів є Верховний Суд, позаяк Вищий адміністративний суд України не має свого фінансування, а його ліквідація та, відповідно, розрахунок із суддями проводиться виключно за рахунок коштів Верховного Суду як головного розпорядника коштів.

3. Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач-2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скаржник просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Підставою касаційного оскарження судових рішень відповідач-2 указує пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Обґрунтовуючи посилання на вказану норму процесуального закону, скаржник посилається на неправильне застосування судами положень пункту 2 частини третьої статті 135, пункту 14-3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, абзацу четвертого статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» і абзацу четвертого статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування указаних норм права у подібних правовідносинах.

На обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач-2 указує, що, приймаючи Закон України від 21.11.2023 № 3481-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» ( далі - Закон №3481-IX ), яким розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII доповнено, зокрема, пунктом 14-3, законодавець мав на меті визначити процедуру, за результатами проведення якої суддям вищих спеціалізованих судів, які перебувають у статусі ліквідації, буде змінено порядок їхніх соціальних гарантій у вигляді суддівської винагороди у випадку переведення до інших судів або довічного грошового утримання судді у разі звільнення у відставку. За позицією відповідача-2, для суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України у разі продовження ними суддівської кар`єри гарантії, зокрема, щодо отримання винагороди судді буде визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII лише після їх переведення до відповідних судів, а для суддів, які виявили бажання звільнитися у відставку відповідні гарантії починають діяти саме з моменту прийняття Вищою радою правосуддя про їх відставку, а не з моменту набрання чинності Законом № 3481-IX. Відповідач-2 зазначає, що наведеними вище змінами суддям спеціалізованих судів, що ліквідуються, надано можливість для визначення ними своїх подальших дій, а отже, їх статус за рівнем грошового забезпечення та рівнем соціально-побутового забезпечення до суддів вищих спеціалізованих судів міг бути прирівняний лише після їх зарахування до штату відповідного суду або після прийняття Вищою радою правосуддя рішення про їх відставку. Відповідач-2 зауважує, що, враховуючи те, що позивач на момент набрання чинності Законом № 3481-IX перебувала на посаді судді Вищого адміністративного суду України, а 08.02.2024 звільнена у відставку, у відповідача-1 не було підстав для нарахування позивачу суддівської винагороди відповідно до приписів статті 135 Закону № 1402?VIII. Також скаржник зазначає, що відповідач-1 під час розрахунку базового розміру посадового окладу судді законно та обґрунтовано керувався положеннями абзацу п`ятого статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» та абзацу п`ятого статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік». Крім того, заявник касаційної скарги указує, що виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Згідно з записом у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Вищий адміністративний суд України перебуває в стані припинення, ліквідаційну процедуру не завершено. Ліквідаційна комісія Вищого адміністративного суду України продовжувати діяти відповідно до прийнятих на себе зобов`язань щодо нарахування суддівської винагороди суддям і заробітної плати працівникам апарату Вищого адміністративного суду України. Тому, за доводами скаржника, з моменту призначення ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України виключно її голова повноважний здійснювати нарахування і виплату заробітної плати працівникам і апарату Вищого адміністративного суду України. Зауважує, що саме голова ліквідаційної комісії відповідає за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди, а Верховний Суд як головний розпорядник бюджетних коштів Вищого адміністративного суду України після звернення до нього ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України виділяє останньому як розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня бюджетні асигнування на погашення таких потреб, затверджує кошторис відповідних видатків та здійснює контроль за їх витрачанням.

4. Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Вищий адміністративний суд України також подав касаційну скаргу, у якій вказав на помилкове застосування судами норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи. Скаржник просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, відповідач-1 зауважує неврахування судом апеляційної інстанції в контексті спору, що виник між сторонами, положень пункту 14-4 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, який саме урегульовує спірні правовідносини, а саме право судді звільнитись у відставку. Скаржник звертає увагу на те, що право позивача на прирівняння за статусом, рівнем грошового забезпечення та рівнем соціально-побутового забезпечення до суддів вищих спеціалізованих судів, у разі виявлення позивачем бажання звільнитися у відставку регламентується виключно у спосіб, передбачений пунктом 14-4 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII. Указує, що рішенням Вищої ради правосуддя від 08.02.2024 № 368/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку» позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку, і саме з цього моменту держава гарантувала призначення щомісячного довічного грошового утримання у розмірі та в порядку, передбачених цим Законом, виходячи з розміру суддівської винагороди, що обчислюється з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду.

5. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) від 17.09.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Верховного Суду.

6. Ухвалою Касаційного адміністративного суду від 07.10.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Вищого адміністративного суду України.

7. Ухвалою Касаційного адміністративного суду від 28.01.2025 справу № 240/9028/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України, Верховного Суду про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційний адміністративний суд дійшов висновку, що ця справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. При цьому суд зазначив, що в цій справі існують якісні критерії наявності виключної правової проблеми, а саме невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема.

8. Відповідно до частини п`ятої статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

9. Постановляючи ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд зазначив таке.

10. Спірним питанням у цій справі є, зокрема, наявність (відсутність) підстав для здійснення перерахунку суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги у зв`язку з відставкою судді Вищого адміністративного суду України із застосуванням посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду відповідно до приписів статті 135 Закону № 1402-VIII від 02.06.2016 № 1402-VIII.

При цьому ключовим аспектом під час вирішення цього спору є встановлення дати, з якою закон пов`язує прирівнення суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України, які виявили бажання звільнитися у відставку, до суддів вищих спеціалізованих судів, оскільки вказане питання не має чіткого законодавчого врегулювання та допускає неоднозначне тлумачення норм, якими урегульовано спірні правовідносини.

11. Касаційний адміністративний суд зазначив, що ще однією із проблем, що потребує розв`язання в межах розгляду цієї справи, є визначення належного відповідача у справі в частині позовних вимог про стягнення сум суддівської винагороди.

12. Відповісти на поставлені запитання неможливо без вирішення виключної правової проблеми, а саме надання системного тлумачення норм чинного законодавства України, яке було прийнято на виконання Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020, якими законодавець передбачив порядок переведення судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України до апеляційного суду чи місцевого суду, а також щомісячного довічного грошового утримання при звільненні у відставку.

13. Так, на виконання положень Закону України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII) Верховна Рада України прийняла Закон № 1402-VIII, у якому передбачено ліквідацію Верховного Суду України та створення нового органу державної влади - Верховного Суду.

14. Верховний Суд створюється на матеріально-технічній базі Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України.

З дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., № 41-45, ст. 529; 2015 р., № 18-20, ст. 132 із наступними змінами) (пункти 5, 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 1402-VIII).

15. Конституційний Суд України 18.02.2020 ухвалив Рішення № 2-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII зі змінами, зокрема, пункт 7 «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України.

Також у резолютивній частині свого Рішення від 18.02.2020 № 2-р/2020 (пункт 5) Конституційний Суд України рекомендував Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства у відповідність із цим Рішенням.

16 Верховна Рада України 21.11.2023 прийняла Закон України № 3481-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» (далі - Закон № 3481-IX), який набрав чинності 27.12.2023.

17. Указаним Законом розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII доповнено пунктами 14-1-14-4, якими передбачено порядок переведення судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України до апеляційного суду чи місцевого суду, а також щомісячного довічного грошового утримання при звільненні у відставку.

18. Відповідно до пояснювальної записки до проєкту Закону № 3481-IX його метою є приведення положень Закону № 1402-VIII у відповідність до Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020, а також усунення інституційного дуалізму щодо подальшого функціонування найвищої інстанції судової гілки влади в Україні - Верховного Суду, врегулювання питання продовження суддівської кар`єри для суддів Верховного Суду України та суддів вищих спеціалізованих судів.

19. Відповідно до пункту 14-3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України, переведені до інших судів, а також ті, які виявили бажання звільнитися у відставку, за статусом, рівнем грошового забезпечення та рівнем соціально-побутового забезпечення прирівнюються до суддів вищих спеціалізованих судів.

20. За позицією позивача, під час здійснення остаточного розрахунку при звільненні відповідач-1 проігнорував приписи пункту 14-3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, відповідно до яких з 27.12.2023 (дата набрання чинності Законом № 3481-IX) позивач за статусом, рівнем грошового забезпечення та рівнем соціально-побутового забезпечення прирівнюється до суддів вищих спеціалізованих судів, суддівська винагорода яких визначена приписами статті 135 Закону № 1402-VIII.

21. Водночас за доводами скаржників, право на отримання суддівської винагороди на підставі положень статті 135 Закону № 1402-VIII до звільнення у відставку мають лише ті судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України, які переведені до інших судів за спеціальною процедурою, передбаченою пунктом 14-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII. Відповідачі зауважують, що оскільки ОСОБА_1 з моменту набрання чинності Законом № 3481-IX і до 08.02.2024 (дата звільнення у відставку) перебувала на посаді судді Вищого адміністративного суду України, підстав для нарахування їй суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону № 1402-VIII не було.

22. Аналіз пункту 14-3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII дає підстави вважати, що судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України за статусом, рівнем грошового забезпечення та рівнем соціально-побутового забезпечення прирівнюються до суддів вищих спеціалізованих судів за таких умов:

- якщо такі судді переведені до інших судів;

- якщо такі судді виявили бажання звільнитися у відставку.

Відповідно до наведеної норми судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України, які переведені до інших судів, за статусом, рівнем грошового забезпечення та рівнем соціально-побутового забезпечення прирівнюються до суддів вищих спеціалізованих судів.

23. Що ж стосується суддів, які виявили намір звільнитися у відставку, то у пункті 14-3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII законодавець не визначив дати, з якої судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України прирівнюються до суддів вищих спеціалізованих судів: з моменту подання заяви про відставку, з моменту прийняття Вищою радою правосуддя рішення про звільнення судді у відставку або ж з моменту набрання чинності Законом № 3481-IX.

24. Розділ II «Прикінцеві положення» Закону № 3481-IX також не містить положень щодо особливостей застосування пункту 14-3 цього Закону.

25. Ймовірно, що таке прирівняння мало б відбуватися з моменту набрання чинності Законом № 3481-IX (27.12.2023).

26. Водночас у пункті 14-4 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII визначено, що у разі звільнення у зв`язку з поданням заяви про відставку незалежно від займаної посади суддям Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України гарантується призначення щомісячного довічного грошового утримання у розмірі та в порядку, передбачених цим Законом, виходячи з розміру суддівської винагороди, що обчислюється з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду.

27. З огляду на приписи пунктів 14-3, 14-4 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII у їх сукупності є підстави для висновку, що судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду, які переведені до інших судів, мають право на суддівську винагороду відповідно до положень статті 135 Закону № 1402-VIII, а суддям, які виявили бажання звільнитися у відставку гарантується призначення щомісячного довічного грошового утримання у розмірі та в порядку, передбачених цим Законом, виходячи з розміру суддівської винагороди, що обчислюється з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду.

28. Отже, викладення законодавцем положень пунктів 14-3, 14-4 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII у такий спосіб дозволяє неоднозначне їх тлумачення і, як наслідок - різне застосування, залежно від того, застосовувати норму пункту 14-3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону окремо або у системному зв`язку з пунктом 14-4 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII.

29. Дискусійним також є питання щодо визначення Верховного Суду як відповідача у справі в частині позовних вимог про стягнення сум суддівської винагороди.

30. Так, відповідно до частин першої, другої статті 148 Закону № 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

31. За приписами частини третьої статті 148 Закону № 1402-VIII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: 1) Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; 1-1) вищий спеціалізований суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; 2) Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України; 3) Вища рада правосуддя - щодо фінансового забезпечення її діяльності.

32. Абзацом третім пункту 14-4 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачено, що особові справи суддів, зазначених у цьому пункті, підлягають зберіганню у Верховному Суді, на який покладається видача документів для призначення/перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці.

33. Відповідно до абзацу другого частини десятої статті 51 Бюджетного кодексу України у разі ліквідації або реорганізації державних органів у поточному бюджетному періоді забезпечення їх діяльності у наступних бюджетних періодах до завершення процедур ліквідації або реорганізації здійснюється в межах видатків, передбачених новим державним органам, які визначені правонаступниками чи яким передаються функції органів, що ліквідуються або реорганізуються.

34. За позицією судів попередніх інстанцій, саме Верховний Суд є належним відповідачем в частині позовних вимог про стягнення коштів, оскільки Вищий адміністративний суд України не має свого фінансування, а його ліквідація та, відповідно, розрахунок із суддями проводиться виключно за рахунок коштів Верховного Суду як головного розпорядника коштів.

35. На противагу таким висновкам Верховний Суд зазначає, що виключно голова ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України повноважний здійснювати нарахування і виплату заробітної плати працівникові апарату і суддям Вищого адміністративного суду України, а тому саме голова ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України відповідає за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди.

36. Так, відповідно до частини першої статті 22 Бюджетного кодексу України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

37. Пунктом 1 частини другої статті 22 Бюджетного кодексу України визначено, що головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників; міністерства, Національне антикорупційне бюро України, Служба безпеки України, Конституційний Суд України, Верховний Суд, вищі спеціалізовані суди, Вища рада правосуддя та інші органи, безпосередньо визначені Конституцією України, в особі їх керівників, а також Державна судова адміністрація України, Національна академія наук України, Національна академія аграрних наук України, Національна академія медичних наук України, Національна академія педагогічних наук України, Національна академія правових наук України, Національна академія мистецтв України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників.

38. За правилами пунктів 3-5 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань; затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством; розробляє проекти порядків використання коштів державного бюджету за бюджетними програмами, передбаченими частиною сьомою статті 20 цього Кодексу.

39. Пунктами 7, 9 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України визначено, що головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі; здійснює контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів.

40. З наведеного можна дійти висновку, що головним розпорядником бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення суддів, зокрема, Вищого адміністративного суду України (до завершення ліквідаційних процедур) є саме Верховний Суд.

41. Водночас аналіз положень Бюджетного кодексу України у зіставленні з обставинами цієї справи дає підстави для висновку, що Верховний Суд як головний розпорядник бюджетних коштів Вищого адміністративного суду України після звернення до нього ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України виділяє останньому як розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня бюджетні асигнування на погашення таких потреб, затверджує кошторис відповідних видатків та здійснює контроль за їх витрачанням.

42. На переконання колегії суддів Касаційного адміністративного суду, виключність наведеної правової проблеми полягає в такому:

1) у спірній ситуації судове рішення не може бути ухвалене відповідним касаційним судом у межах звичайної оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права;

2) відповідність якісному критерію - це неоднозначність чинного законодавства, що об`єктивно призводить до широкого правозастосовчого розсуду ( щодо моменту визначення дати, з якої судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України, які виявили намір звільнитися у відставку, прирівнюються до суддів вищих спеціалізованих судів);

3) вирішення цієї виключної правової проблеми відповідає кількісному критерію - зачіпає права інших суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України.

43. Касаційний адміністративний суд виснував, що вирішення виключної правової проблеми, визначеної у цій справі, дозволить забезпечити дотримання гарантованих статтею 2, 6 КАС України основних засад (принципів) адміністративного судочинства, запровадить єдині підходи до правозастосування адміністративними судами при вирішенні спорів щодо надання суддям вищих спеціалізованих судів у відставці довідок для перерахунку їх щомісячного довічного грошового утримання.

44. За практикою Великої Палати Верховного Суду щодо розгляду питань стосовно прийнятності справ на підставі частини п`ятої статті 346 КАС України наявність у справі виключної правової проблеми має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв.

45. Велика Палата Верховного Суду вважає мотиви, наведені в ухвалі Касаційного адміністративного суду від 28.01.2025 про передачу справи на її розгляд, обґрунтованими.

46. Про існування кількісного критерію, зокрема того факту, що правова проблема наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає виключна правова проблема, свідчать:

- аналіз підходу судів першої інстанції до вирішення заявленого спору;

- неможливість у контексті спірної ситуації ухвалення судового рішення відповідним касаційним судом у межах звичайної оцінки правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права;

- кількість інших суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України, які перебували у штаті цих судів і щодо яких правові висновки у цій справі можуть мати правозастосовче значення.

47. Існування якісного критерію підтверджується, зокрема:

- браком сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема;

- невизначеністю (неоднозначністю, суперечливістю) чинного законодавства, що об`єктивно призводить до широкого тлумачення та правозастосовного розсуду щодо нормативних та загалом правничих питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема;

- ймовірною необхідністю застосування аналогії закону чи права; потребою вирішення правничої проблеми через необхідність дотримання принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

48. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

49. Як слідує зі змісту ухвали про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд урахував позицію Великої Палати Верховного Суду щодо ознак, які повинна мати справа для віднесення її до категорії спорів, що містять виключну правову проблему і вирішення яких необхідно для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 346-347 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Прийняти до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справу № 240/9028/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України, Верховного Суду про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.В. Шевцова

Судді: О. О. Банасько О. Л. Булейко Ю. Л. Власов І. А. Воробйова М. І. Гриців О. А. Губська Ж. М. Єленіна Л. Ю. Кишакевич В. В. Король С. І. Кравченко О. В. Кривенда М. В. Мазур С. Ю. Мартєв С. О. Погрібний І. В. Ткач О. С. Ткачук В. Ю. Уркевич Є. А. Усенко