Справа № 160/7627/24
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2025-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 лютого 2025 року м. Дніпросправа № 160/7627/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Дурасової Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 ( суддя Кучугурна Н.В.) в адміністративній справі №160/7627/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогами визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлене листом від 21.02.2024 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області № 10678-4634/Б-01/8-0400/24 в частині відмови у перерахунку пенсії із зарахуванням в подвійному розмірі періоду роботи з 01.01.2004 до 20.09.2023 включно.

Просила зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області період роботи в протитуберкульозних закладах охорони здоров`я з 01.01.2004 по 20.09.2023 включно, зарахувати до стажу роботи в подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та провести перерахунок та виплату пенсії в подвійному розмірі, відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 16.04.2012 (дня призначення пенсії), з урахуванням виплачених сум.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивачка з 16.04.2012 року отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 20.01.2024 року позивачка звернулася до органів пенсійного фонду з заявою щодо перерахунку пенсії за віком, врахувавши подвійний стаж роботи в протитуберкульозному закладі, в якому позивач працювала до 20.09.2023 року.

Листом від 21.02.2024 року № 10678-4634/Б-01/8-0400/24 Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області відмовило в частині у перерахунку пенсії із зарахуванням в подвійному розмірі періоду роботи з 01.01.2004 року до 20.09.2023 року включно.

Позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області оформлене листом від 21.02.2024, оскільки у відповідності до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи 01.01.2004 року по 20.09.2023 має бути зарахований до страхового стажу у подвійному розмірі.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року позов задоволено.

З апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції звернувся відповідач та посилався на обставини, які були викладені у відзиві на позовну заяву.

Апелянт зазначає, що положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не містять приписів щодо обчислення стажу в подвійному розмірі, зокрема і стажу роботи на посадах сестри медичної з фізіотерапії фізіотерапевтичного відділення в КП «Криворізький протитуберкульозний диспансер ДОР».

Оскільки, законодавством не передбачено обчислення пенсії в подвійному розмірі з 01.01.2004, періоди роботи з 01.01.2004 по 20.09.2023 зараховані в одинарному розмірі відповідно до статті 24 Закону №1058.

Позивачка отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, а не пенсію за вислугу років як працівник сфери охорони здоров`я, в свою чергу відсутні підстави для зарахування періоду роботи позивача після 01.01.2004 року в подвійному розмірі.

Правова позиція Верховного Суду в питанні вирішення спорів щодо обчислення стажу роботи відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є однозначною та зводиться до того, що якщо пенсіонер не отримує пенсію за вислугу років, призначену за Законом України «Про пенсійне забезпечення», а тому відсутні підстави для зарахування періоду роботи після 01.01.2004 в подвійному розмірі - постанова Верховного Суду від 11.10.2019 у справі №329/553/17, постанова Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №265/4648/14-а.

Посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час апеляційного перегляду справи встановлено, що позивачка перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та з 16.04.2012 отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

20.01.2024 позивач звернулася до органів пенсійного фонду з заявою щодо перерахунку пенсії за віком та врахувати подвійний стаж роботи в протитуберкульозному закладі, в якому позивач працювала до 20.09.2023.

В листі від 21.02.2024 №10678-4634/Б-01/8-0400/24 ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило , що стаж роботи відповідно до статті 60 Закону №1788 з 01.01.2004 року розраховується в подвійному розмірі для визначення права на пенсію, а при обчисленні страхового стажу враховується в одинарному розмірі.

На підставі зазначених обставин, відповідач відмовив позивачці у зарахуванні у подвійному розмірі стажу її роботи у протитуберкульозному закладі.

Приймаючи рішення про задоволення вимог позову, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність порушення прав позивачки з боку відповідачів щодо відмови у зарахуванні періоду роботи з 01 січня 2004 року по 10 жовтня 2023 року в інфекційних закладах у подвійному розмірі, посилаючись на правову позицію, висловлену Верховним Судом у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 689/872/17 та від 20 квітня 2022 року у справі № 214/3705/17, у яких Суд залишив без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими зобов`язано відповідачів зарахувати до страхового стажу в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи позивачів в інфекційних закладах після 01 січня 20104 року, тобто після дати набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які мають пільговий характер роботи, визначаються Законом України від 05.11.1991р. №1788-XIІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-ХІІ) та Законом України від 09.07.2003р. №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Закон №1058-IV на час його прийняття самостійно не визначав порядку та підстав для призначення пенсії за вислугу років, проте його Прикінцеві положення передбачали можливість призначення такого виду пенсії за нормами Закону №1788-ХІІ.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», що набув чинності 11 жовтня 2017 року, Закон №1058-IV був доповнений новим розділом XIV «Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян», яким визначено, зокрема, передбачені підстави для призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.

Одночасно, розділ XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV було доповнено п.2-1, згідно з яким особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Також, викладено абз.2 п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV у новій редакції, яка передбачає, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Як зазначалось вище, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» набрав чинності 11 жовтня 2017 року.

Відтак, для вирішення питання про те, чи має позивач право на пенсію за вислугу років відповідно до п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» необхідно з`ясувати наявність у неї станом на 11 жовтня 2017 року вислуги років та стажу, визначених такою нормою права, а саме: не менше 26 років 06 місяців.

При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що набув чинності 01 січня 2016 року, словосполучення «незалежно від віку» було виключено з п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та встановлено вимоги щодо віку у залежності від дати народження особи, яка звертається за пенсією.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 положення ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015р. № 911-VIII були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до ст.60 Закону №1788-ХІІ робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Як вбачається з відомостей трудової книжки позивача у період з 20.01.2004року по 20.09.2023 року позивачка працювала в протитуберкульозному диспансері КП «Криворізький протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради».

Факт роботи у вищезазначений період на вказаній посаді не є спірним та визнається відповідачами.

Щодо правомірності зарахування до страхового стажу у подвійному розмірі для обчислення пенсії за віком згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи позивачки з 01.00.2004 року по 20.09.2023 року, то колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше, надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Приписами частин 1-3 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною 1 статті 26 цього Закону.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Як встановлено з матеріалів справи, позивачка у період з 01.01.2004 року по 20.09.2023 року працювала на посаді лікаря в обласному КЗ «Криворізький протитуберкульозний диспансер» ДОР та в КП «Криворізький протитуберкульозний диспансер» ДОР.

Спільним листом від 29.12.2005 за № 625/0/15-05/039-6, № 10.01.2009/2606, № 16918/02-20 Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України та Пенсійного фонду України надано роз`яснення, що інфекційними закладами є, в тому числі, туберкульозні диспансери, час роботи в яких зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.

Таким чином, період роботи позивачки з 01.01.2004 року по 20.09.2023 року у туберкульозному диспансері підлягає зарахуванню до його стажу у подвійному розмірі з урахуванням ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Що стосується посилань відповідача на те, що оскільки з 01.01.2004 року набрав чинності Закон № 1058, яким не передбачаються пільги у вигляді зарахування стажу в подвійному розмірі для посад, на яких працювала позивачка, з 01.01.2004 відсутні законні підстави для обчислення стажу позивача в подвійному розмірі, то колегія суддів апеляційного суду вважає їх безпідставними, оскільки редакція статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною на теперішній час, а стаття 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не скасовує ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію.

Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 04.12.2019 року по справі № 689/872/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 в адміністративній справі №160/7627/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 12 лютого 2025 року та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 17 лютого 2025 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя Л.А. Божко

суддя Ю. В. Дурасова