Справа № 600/125/25-а
Суддя: Сіжук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову в залишенні позовної заяви без розгляду

18 лютого 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/125/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сіжук О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву представника позивача про поновлення строку звернення до суду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо не нарахування та невиплати додаткової винагороди у збільшеному до 100000 гривень розмірі, за періоди стаціонарного лікування у зв`язку із тяжким пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, з 14.03.2023 по 15.05.2023, та з 17.05.2023 по 11.12.2023; зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову винагороду у збільшеному до 100000 гривень розмірі, за періоди стаціонарного лікування у зв`язку із тяжким пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, з 14.03.2023 по 15.05.2023, та з 17.05.2023 по 11.12.2023.

Ухвалою судді Чернівецького окружного адміністративного суду від 15.01.2025 відкрито провадження у справі.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач вказує про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

В обґрунтування своє позиції, відповідач зазначив, що строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, навіть якщо така заборгованість склалася до 19.07.2022 не може бути необмеженим. Після внесення змін до статті 233 КЗпП цей строк обмежується 3-ма місяцями, але починає він діяти з часу закінчення карантину.

Зазначає, що позивач з позовними вимогами щодо нарахування та виплати додаткової винагороди за період з 14.03.2023 по 15.05.2023 та з 17.05.2023 по 11.12.2023 звернувся 09.01.2025, тобто з пропуском 3-х місячного строку встановленого законом.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 04.02.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання (надіслання) до суду заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням підстав для поновлення строку.

14.02.2025 на виконання указаної ухвали суду представником позивача подано заяву про поновлення строку звернення до суду.

В обґрунтування даної заяви представник позивача зазначив, що неодноразово звертався до відповідача з скаргами від 11.10.2024 №324/120924, від 25.09.2024 №352/25092024, від 12.09.2024 №323/12092024 щодо невиплати додаткової винагороди позивачу за період лікування, проте, тільки 23.10.2024 на вказані скарги відповідач надав відповідь.

Вказує, що позивач не є на даний час військовослужбовцем, проте, є інвалідом ІІ групи, захворювання ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини, крім того група інвалідності встановлювалася спеціалізованою психоневрологічною МСЕК, тобто позивач має психо-неврологічні розлади. Звертає увагу, що дата закінчення проходження МСЕК 05.02.2024, що вказує на те, що до цього часу позивач перебував на постійних стаціонарних лікуваннях.

Розглянувши вказане клопотання, суд зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою вказаної вище статті визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Суд зазначає, що спеціальним законодавством, не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак, такі питання регулює Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України).

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до частини першої та другої статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України).

Так, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Однак, після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, суд приходить до висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 у справі №260/3564/22, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023.

У постанові Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22 колегія суддів зазначила, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду аналізуючи застосування правового інституту строків звернення до адміністративного суду у постанові від 20.11.2019 у справі № 9901/405/19 вказала, що закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин пропуску такого строку. Вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Таким чином, суд приходить до висновку, що КАС України передбачає можливість поновлення пропущеного процесуального строку лише у разі його пропуску з поважних причин. Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини які зумовили такі причини є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Подібні висновки викладені і Верховним Судом у постанові від 10.01.2024 у справі №420/1782/23, де вказано, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущений; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 13.02.2024 у справі №140/9165/23 вказав, що питання поновлення пропущених процесуальних строків вирішується судом в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Найпоширенішими підставами, за яких може бути поновлений пропущений строк звернення до суду, є, зокрема, форс-мажорні обставини або такі, що перебували поза контролем особи (аварії, катастрофи, природні явища) та інші об`єктивні причини, що не залежали від її волі (тяжка хвороба, неправомірні дії інших осіб тощо).

Судом встановлено, що спірні в цій справі правовідносини стосуються нарахування та виплати додаткової винагороди у збільшеному до 100000 гривень розмірі, за періоди стаціонарного лікування у зв`язку із тяжким пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідь на звернення представника позивача щодо виплати додаткової винагороди від 11.10.2024 №324/120924, від 25.09.2024 №352/25092024, від 12.09.2024 №323/12092024, відповідач надав відповідь від 23.10.2024 №693/28084.

Із змісту відповіді відповідача вбачається, що позивача повідомлено про відмову у виплаті додаткової винагороди.

Таким чином, позивач про відмову у виплаті додаткової винагороди у збільшеному до 100000 гривень розмірі, за періоди стаціонарного лікування у зв`язку із тяжким пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини дізнався із відповіді відповідача від 23.10.2024 №693/28084, яку він отримав у відповідь на адвокатські звернення від 11.10.2024 №324/120924, від 25.09.2024 №352/25092024, від 12.09.2024 №323/12092024.

Також судом встановлено, що позивачем під час несення військової служби отримано травму, що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 про обставини травми (поранення,контузії, каліцтва) від 26.11.2022 №249.

Крім того, позивач є особою з інвалідністю другої групи внаслідок війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 21.02.2024.

Враховуючи вказані обставини, беручи до уваги наведені висновки Верховного Суду, зважаючи на дію воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та неодноразово в подальшому продовженому, отримання позивачем під час несення військової служби травми, пов`язаної з проходженням такої військової служби, тривале лікування, реабілітацію позивача, встановлення позивачу другої групи інвалідності, з огляду на намагання позивача врегулювати цей спір в досудовому порядку, суд вважає за можливе визнати поважними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з цим позовом.

Також, вирішуючи подану заяву, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Згідно практики Європейського Суду з прав людини, у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Таким чином, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04.12.1995 у справі Белле проти Франції (Bellet v. France), заява N 23805/94).

Вказані обставини свідчать про пропуск строку звернення позивача до суду за захистом його прав з поважних причин та є підставою для поновлення судом строку звернення до суду з цим позовом.

Враховуючи вказані обставини, суд вважає, що підстави для залишення даної позовної заяви без розгляду відсутні.

Частиною чотирнадцятою статті 171 КАС України передбачено, що якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків.

Враховуючи викладене, а також те, що відпали причини, які були підставною для залишення позовної заяви без руху, суд вважає за необхідне продовжити розгляд справи.

Керуючись статтями 7, 122, 171, 240, 241, 243, 248 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Військової частини НОМЕР_1 про залишення позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії без розгляду відмовити.

Продовжити розгляд справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Сіжук Ольга Володимирівна