Справа № 640/17603/20
Суддя: Т.В. Смішлива
Дата ухвалення: 2025-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

19 лютого 2025 року м. ДніпроСправа № 640/17603/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Смішлива Т.В., розглянувши у письмовому провадженні клопотання Генерального штабу Збройних Сил України про залишення без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України, Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду з Київського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа № 640/17603/20 за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Генерального штабу Збройних Сил України (далі 1 відповідач), Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі 2 відповідач), з такими вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Генерального штабу Збройних Сил України та Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 27.12.2017, включно;

- зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України та Фінансове управління Збройних Сил України нарахувати та виплатити мені, ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 27.12.2017, включно.

В обґрунтування вимог зазначено, що позивач у період з 26.05.2015 по 27.12.2017 проходив військову службу в Управлінні цивільно-військового співробітництва Збройних Сил України, підпорядкованому Генеральному штабу Збройних Сил України (далі - Відповідач 1).

Відповідно до наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 06.12.2017 № 889 позивач звільнений з військової служби у запас за станом здоров`я.

Проте у період з 01.01.2016 по 27.12.2017 позивачу не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення. Під час проходження військової служби перебував на грошовому забезпеченні у Фінансовому управлінні Генерального штабу Збройних Сил України.

14.02.2020 позивач звернувся із заявою до начальника Генерального штабу Збройних Сил України у якій просив: провести нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 27.12.2017 та виплатити заборгованість.

Однак листом Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України від 13.03.2020 № 305/521 позивачу відмовлено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.08.2020 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.05.2022 позовну заяву прийнято до провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.05.2022 відмовлено представнику відповідачів у задоволенні клопотання від 26.08.2020 про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 позовну заяву прийнято до провадження, продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

До Луганського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду через пропуск позивачем строку звернення до суду.

В обґрунтування клопотання зазначено, що позивач не погоджуючись із порядком виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 27.12.2017, та згідно з витягом із наказу Міністра оборони України від 06.12.2017 № 889 звільнений з військової служби у запас та виключений зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення на підставі наказу начальника Управління цивільно-військового співробітництва Збройних Сил України від 27.12.2017 № 185.

При цьому, позовну заяву було подано до суду лише 29.07.2020, тобто з пропуском строку звернення до суду, визначеного КЗпП України.

Розглянувши клопотання, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії.

Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 120 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Водночас, положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення).

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.07.2024 (справа № 990/156/23) чергове підтвердила висновок про те, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні над частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (в редакції до 18.07.2022 включно).

Так, до 19.07.2022 строк звернення до суду з позовом про стягнення належної працівникові, зокрема, індексації грошового забезпечення, як складової оплати праці не обмежувався.

Однак, 19.07.2022 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ), яким внесені зміни до діючого законодавства про працю, зокрема, частини першої і другої статті 233 КЗпП України викладено в наступній редакції (пункт 18 частини 1розділу І Закону № 2352-IX):

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Тобто, Законом №2352-IX внесено зміни до статті 233 КЗпП України, а відтак змінено нормативне регулювання правовідносин, які виникли з питань щодо стягнення заробітної плати, зокрема, починаючи з 19.07.2022 у КЗпП України відсутня норма, яка передбачає право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці, без обмеження будь-яким строком.

Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2352-IX не передбачають особливої дії норм права для зміненої ним статті 233 КЗпП України, не містять жодних застережень щодо застосування цього закону, а тому він застосовується за загальними правилами дії у часі, у просторі та на коло осіб.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп і від 05.04.2001 № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09.02.1999 №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05.04.2001 № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2017 № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 №8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі "Kopecky проти Словаччини" від 28.09.2004, заява № 44912/98).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що після 19.07.2022 законодавцем запроваджено строки звернення до суду щодо трудового спору, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати (індексації грошового забезпечення).

Водночас, позивач звільнився зі служби та звернувся до суду до внесення відповідних змін до статті 233 КЗпП України, яка на той момент не обмежувала строк звернення до суду.

Отже, посилання відповідача про пропуск строку звернення до суду є безпідставними, а тому у задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись статтями 2, 5, 9, 44, 122, 123, 166, 167, 241, 243, 244, 248, 256, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

У задоволені клопотання Генерального штабу Збройних Сил України про залишення без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України, Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду не підлягає. Заперечення на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Т.В. Смішлива