Справа № 523/275/24
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2025-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 523/275/24

Перша інстанція: суддя Далеко К.О.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г. В., Федусика А.Г.,

секретар Насарая А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконфенцзв`язку в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.11.2024 у справі № 523/275/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) про скасування постанови у справі про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі серії АА №00015456 від 04.12.2023р., винесену Державною службою України з безпеки на транспорті протиправною, та скасувати її;

- справу про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 132- 1 КУпАП - закрити на підставі п.1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником вантажного транспортного засобу - трьохвісний вантажний сідловий тягач марки MAN TGX 26.440, держ. № НОМЕР_1 та трьохвісного напівпричіпу - контейнеровозу марки FRUEHAUF держ. № BH3394XG, що складає загальний шестиосний склад (сцепку) із двох ТЗ. Перевезення вантажів здійснюється нероздільно тягачем та причіпом (напівпричіпом). Самостійно тягач вантажі не перевозить, так як це технічно неможливо. 04.12.2023 уповноваженою особою Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) відносно позивача складено постанову серія АА №00015456 про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 132-1 КУпАП. За даними оскаржуваної постанови, вона складено Відповідачем за результатами вагового контролю (зважування) в автоматичному режимі 30.11.23р. ТЗ трьохвісного вантажного сідлового тягача марки MAN TGX 26.440, держ. № НОМЕР_1 зважувальним устаткуванням - заводський уніфікований № WIM 3,3, на пункті габаритно-вагового контролю за адресою : М-03, км 81+000 Київська обл. Позивач зазначає, що за відомостями оскаржуваної Постанови, відповідачем не відображено (приховано) наявність при зважуванні в складі з тягачем ТЗ - трьоїхвісного напівпричіпу - контейнеровозу марки FRUEHAUF держ. № НОМЕР_2 , яким безпосередньо перевозився вантаж. Адже, саме цьому ТЗ, в сукупності з ТЗ тягачем, Відповідач провів вагове вимірювання. За текстом оскаржуваної Постанови перевищення вагових параметрів встановлено Відповідачем по загальній масі ТЗ на 11,263% (4,505тон) при дозволеній (допустимій) масі 40 тон., керуючись підпунктом «б» пункту 22.5 «Правил дорожнього руху», затверджених постановою КМ України від 10.10.2001 № 1306. Однак, у порушення вимог підпункту «б» пункту 22.5 ПДР, розрахунок відсотку перевищення ваги проводився відповідачем виходячи із нормативно-допустимих для перевезення 40 тон, тоді як з урахуванням того, що транспортний засіб позивача складається з трьохвісного тягача та трьохвісного напівпречепу контейнеровозу, необхідно розраховувати із урахуванням допустимих 44-х тон, а не 40 тон. Відтак, відсоток перевищення вагових параметрів по загальній масі складає не 11,263% (перевищення 4, 505 тон), як вказано у оскаржуваній постанові, а 1,14% (перевищення 0, 505т.) тобто він є таким, що є нижче за 10%, що унеможливлює застосування Відповідачем штрафної санкції у розмірі 17000грн. Тобто, у даному випадку, нормативно-ваговий параметр 44 тони, а фактичний при зважуванні склав 44,505 т. Перевищення нормативно-вагового параметру склало 0,505т., у відсотках це 1,14%, що є менше ніж 10 %, а відтак не підлягає штрафній санкції 17000 грн., що регулюється ч.2 ст.132-1 КУпАП.

Також, позивач вважає що за суб`єктивною складовою, він не міг бути притягнутим до адміністративної відповідальності, тому що на час перевірки та виявлення порушення відповідачем (30.11.23р.), транспортний засіб сідловий тягач марки MAN TGX 26.440, держ. № НОМЕР_1 був зареєстрований на іншу особу (з 04.11.23 до 04.11.26р.), а саме на ОСОБА_2 , про що свідчить Свідоцтво про реєстрацію ТЗ сер. НОМЕР_3 . Крім того, пунктом 15 «Порядку фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті в автоматичному режимі» затвердженому постановою КМ України від 27.12.2019 №1174 (Порядок №1174) встановлені вимоги до Метаданих. Наявність фотозображення заднього виду надає можливість визначення державного номерного знак ТЗ причіпу, за яким за відповідним реєстром реєстрації ТЗ відповідач має усвідомити, чи являється зазначений ТЗ контейнеровозом, чи ні. Між тим, саме цю інформацію Відповідач приховує, не позначивши її в оскаржуваній Постанові, та намагаючись ввести суд в оману, включаючи що формули розрахунку відсотку перевищення допустимі 40 тон, замість допустимих 44 тон.

Також, позивач зазначає що відповідачем не забезпечено вагове вимірювальне обладнання повіркою (метрологічною атестацією), на підтвердження чого має свідчити документ «Свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки». Додатково, у Відповідача відсутнє погодження до облаштування території (майданчику) за адресою де проводився ваговий контроль органами Національної поліції, що не відповідає Вимогам до облаштування автоматичних пунктів фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті відповідно до Порядку №1174, в редакції постанови КМ України від 16.06.2021р. №623.

З огляду на викладене, позивач вважає, що є всі підстави для визнання оспорюваної постанови протиправною, її скасування та існує достатньо підстав для закриття справи про адміністративне правопорушення.

Представник відповідача надала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позову. В обґрунтування відзиву зазначила, що позивачем пропущено строк на оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення, також позов є необґрунтованим. Також, відповідач зазначив, що в оскаржуваній позивачем постанові викладена чітко суть правопорушення. Щодо визначення нормативного вагового параметру то відповідно до чинної редакції ПДР для трьохвісного автомобіля (тягача) з трьохвісним напівпричепом допустимим навантаженням є 40 т. Відповідно до пункту 22.5 Правил дорожнього руху навантаження в 44 т. допускається для трьохвісного автомобіля (тягача) з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровозом), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра. Тобто, визначальною обставиною є саме здійснення перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра.

Інформація, яка формує об`єктивну сторону порушення, міститься не лише в постанові, але й підтверджується інформаційними файлами та даною фотофіксацією. Позивачем до матеріалів справи не долучено належних доказів, що під час проведення габаритно-вагового контролю транспортного засобу, який належать позивачу, здійснювалися безпечні вантажні перевезення в контейнері згідно з їх призначенням, а також не надано доказів на підтвердження того, який вантаж перевозився, та у який спосіб». З фотознімків вбачається, що вказаний у постанові сідельний тягач з напівпричепом, який перевозив предмет з ознаками контейнеру з тентованим верхом, не містив будь-якого маркування. Позивачем будь-яких доказів, щодо здійснення вантажного перевезення саме змінним кузовом, ідентифікації такого кузова, доказів щодо придбання або використання змінного кузову, товарно-супровідних документів на перевезення вантажу тощо, які б могли свідчити на користь доводів позивача не надано.

На підтвердження факту фіксації руху транспортного засобу Позивача через автоматичний пункт з перевищенням встановлених законодавством габаритно- вагових норм, що стало підставою для притягнення його до відповідальності, а також справності технічного засобу та достовірності встановлених ним відомостей, відповідач повідомив що: - прилад автоматичний для зважування дорожніх транспортних засобів у русі Wim 3,3 автомобільна дорога М-03, км. 81+000 Київська обл., яким здійснювалась фіксація правопорушення в автоматичному режимі, є справним та придатним до експлуатації, що підтверджується свідоцтвами про повірку №№ 35-02/1133-1136, 23-21/000139- 000196 та сертифікатом перевірки типу UA.TR.001 76-20 Rev.0 щодо технічного засобу: «Прилад автоматичний для зважування дорожніх транспортних засобів у русі».

Стосовно WIM-комплексів застосовується презумпція відповідності засобів вимірювальної техніки вимогам Технічного регламенту законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.01.2016 № 94 (п.52 Додатку 1 до Технічного регламенту). Така презумпція є вимогою застосування європейських гармонізованих стандартів або вітчизняних ДСТУ.

Інформація щодо зважування міститься в інформаційній карті габаритно- вагового контролю, яка безпосередньо формується автоматичним пунктом та надсилається уповноваженій посадовій особі, яка здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення, у вигляді метаданих та використовується нею при встановленні події та складу адміністративного правопорушення, відображає, як саме відбувається розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Таким чином, вірно встановлено перенавантаження в 4505 кг, що становить 11,263%.

Щодо відповідальної особи, то у відповіді Головного сервісного центру МВС від 15.02.2024 № 31/4486-4480-2024 зазначено, що станом на 15.02.2024 в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів (далі - ЄДРТЗ): - транспортний засіб MAN TGX 26.440, державний номерний знак НОМЕР_1 , сідловий тягач - спеціалізований, 2012 р.в., ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_4 з 16.07.2019 по теперішній час зареєстрований на праві власності на ім`я фізичної особи ОСОБА_3 ; - до ЄДРТЗ не вносилася інформація про належного користувача вказаного у запиті автомобіля в Порядку внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2022 № 1145; - 04.11.2023 на зазначений автомобіль фізичній особі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса АДРЕСА_1 , за заявою власника було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для поїздки за кордон НОМЕР_3 , на строк до 04.11.2026.

Невнесення відомостей до Реєстру щодо належного користувача транспортного засобу, незалежно від підстав такого невнесення викликає автоматичне визначення відповідальною особою за вчинення адміністративних правопорушень саме особу, за якою зареєстрований транспортний засіб або ж керівника юридичної особи, за якою він зареєстрований.

11.02.2024 року позивачем ОСОБА_4 надано до суду відповідь на відзив, в якій позивач зазанчив про те, що предметом оскарження є протиправне застосування Відповідачем за даними правовідносинами при контролі допустимої ваги, яка на їхню хибну думку, 40 тон у випадку з трьохвісним вантажними сідловим тягачем марки MAN TGX 26.440, держ. номер НОМЕР_1 з трьохвісним напівпричіпом - КОНТЕЙНЕРОВОЗОМ марки FRUEHAUF держ. № BH3394XG. Проте, зазначене не відповідає підпункту «б» пункту 22.5 «Правил дорожнього руху», затверджених постановою КМ України від 10.10.2001р. №1306, що потягло за собою невірний підрахунок % перевищення ваги, що стало підставою прийняття незаконної штрафної постанови за ч. 2 ст.132-1 КУпАП. Предметом доказування Відповідача є ніби-то технічна невідповідність ТЗ Позивача державним реєстраційним документам на цей ТЗ, а саме Свідоцтву про державну реєстрацію трьохвісного напівпричіпу - КОНТЕЙНЕРОВОЗУ марки GRANALU держ. № ВН0315XG, з огляду на те, що він ніби-то є не відповідним реєстраційним документам та експлуатується переобладнаним. На хибну думку відповідача, ТЗ позивача має відноситися до категорії ТЗ, де допустима вага є 40 тон, а не 44 тони, що відповідає технічній документації згідно з державною реєстрацією та відповідно підпункту «б» пункту 22.5 ПДР. Несанкціоноване переобладнання ТЗ, на чому ґрунтує свою правову позицію Відповідач, є адміністративним правопорушенням передбаченим ст. 121 КУпАП. За таке правопорушення, а ні за даними правовідносинами, ні раніше, Позивач, Укртрансбезпекою, а також іншими органами щодо забезпечення безпеки дорожнього руху не притягувався.

Також позивач вказує на те, що він не міг бути притягнутим до адміністративної відповідальності, тому що на час перевірки та виявлення порушення відповідачем (30.11.23р.) транспортний засіб сідловий тягач марки MAN TGX 26.440, держ, № НОМЕР_1 був зареєстрований на іншу особу (з 04.11.23 до 04.11.26р.), а саме на ОСОБА_2 , про що свідчить Свідоцтво про реєстрацію ТЗ сер. НОМЕР_3 . Підтвердження викладеного міститься в Відповіді сервісного центру України від 15.02.24 №7653/0/7-24.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 15.11.2024 у справі № 523/275/24 позовну заяву ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення серії АА №00015456 від 04.12.2023 залишив без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції залишив поза увагою доводи позивача про неможливість здійснення габаритно-ваговими комплексами габаритно-вагового контролю транспортного засобу позивача у зв`язку з відсутністю доказів їх повірки;

- суд першої інстанції помилково дійшов висновку про гранично допустиму вагу транспортного засобу позивача 40 т, позаяк транспортний засіб позивача є трьохвісним тягачем з трьохвісним напівпричепом-контейнеровозом, гранично допустима вага якого 44 т.

- суд першої інстанції не врахував, що не огляд транспортного засобу позивача призводить до об`єктивної неможливості встановлення відсутності ознак вантажного перевезення напівпричепом-контейнеровозом контейнеру.

Представниця відповідача надала відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти її задоволення. Вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рух справи.

П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалами від 20.12.2024 та 24.01.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначив справу до розгляду на 11.02.2025 о 12:00.

Ухвалою від 24.01.2025 П`ятий апеляційний адміністративний суд заяву ОСОБА_1 про огляд транспортного засобу, як речового доказу, в порядку ст.81 КАС України повернув заявникові без розгляду.

П`ятий апеляційний суд ухвалою від 07.02.2025 заяву Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задовольнити. Забезпечив участь в судовому засіданні представнику Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека), призначеному на 11.02.2025 о 12 год 00 хв в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів відповідно до Положення про ЄСІТС. Роз`яснив представнику Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека), зокрема, що ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

В судове засідання 11.02.2025 позивач не з`явився. Представник відповідача за довіреністю Кучеренко Г.А. надав клопотання про відкладення судового засідання.

Судове засідання відкладено на 18.02.2025.

Відповідно до довідки про доставку електронного листа від 18.02.2025 документ в електронному вигляді «Повістка про виклик до апеляційного суду» від 12.02.2025 по справі № 523/275/24 (суддя Шляхтицький О.І.) було надіслано одержувачу Кучеренко Геннадію Анатолійовичу в його електронний кабінет.

Документ доставлено до електронного кабінету (дата та час): 13.02.25 13:52. Частиною 10 статті 126 КАС України унормовано, що вручення повістки представнику учасника справи вважається також врученням повістки і цій особі.

В судове засідання 18.02.2025 позивач та його представник за довіреністю Кучеренко Г.А. не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник відповідача в судове засідання в режимі відеоконференцзв`язку за допомогою власних технічних засобів не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до частини 5 статті 195 КАС України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.

Враховуючи те, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

П`ятий апеляційний суд ухвалою від 18.02.2025 відмовив ОСОБА_1 у роз`ясненні ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2025 року про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2024 року у справі № 523/275/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) про скасування постанови у справі про притягнення до адміністративної відповідальності.

Обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.12.2023 відносно ОСОБА_5 службою України з безпеки на транспорті складено постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі Серія АА №00015456, якою притягнуто ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 132-1 КУпАП, за те що 30.11.2023 о 23 год.44хв. за адресою: М-03, км. 81+000, Київська область, відповідальна особа допустила рух транспортного засобу MAN TGX 26.440, ДНЗ НОМЕР_6 , із перевищенням нормативних параметрів, зазначених пунктом 22.5 ПДР України: перевищення загальної маси транспортного засобу на 11,263% (4,505 тон), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 тон, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 гривень.

В оскаржуваній постанові серії АА № 00015456 зазначено фактичні зафіксовані параметри ТЗ:

- виміряні з урахуванням похибки вагові або габаритні параметри транспортного засобу загальна маса - 44 505 кг;

- фактичні зафіксовані параметри ТЗ: кількість вісей 6шт.; спарені колеса 3 вісь; відстань між вісями 1-2: 2600 мм, 2-3: 1330мм, 3-4: 5660 мм, 4-5: 1290 мм; 5-6: 1370 мм; навантаження на вісь 1 6450 кг, 2 7000 кг, 3 10750 кг, 4 8250 кг, 5 8450 кг; 6 8550 кг; загальна маса 49450 кг.

- порушення зафіксовано приладом автоматичним для зважування дорожніх транспортних засобів у русі WIM 3,3, серія, номер свідоцтва про повірку технічного засобу та строк його дії: № 35-02/1133-1136; № 23- 21/96 до 21.09.2024 року.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником транспортного засобу MAN TGX 26.440, ДНЗ НОМЕР_6 , спеціалізований вантажний сідловий тягач, 2012 р.в., ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_4 , з 16.07.2019.

До ЄДРТЗ не вносилася інформація про належного користувача вказаного у запиті автомобіля. 04.11.2023 на зазначений автомобіль фізичній особі ОСОБА_2 , за заявою власника, було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для поїздки за кордон НОМЕР_3 , на строк до 04.11.2026.

Зазначена обставина підтверджується відповіддю Головного сервісного центру МВС №31/4486-4480-2024 від 15.02.2024, до якої додано реєстраційні картки ТЗ, а також копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , наданого позивачем.

ОСОБА_3 являється власником спеціалізованого напівпричіпу марки FRUEHAUF, LTD іденттифікаційний номер: НОМЕР_7 , повна маса 37 500 кг, маса без навантаження 6600 кг, категорія О4, д.н.з. НОМЕР_8 , Н/ПР- контейнеровоз переобл. для перев. конт. типу 1А або доопр. (обріз до н 2200ММ, з/без тент) конт.тип 1А, як кузова власн.вигот. для перев. насип. вант. (у т.ч. зерн. культур) висн № 582956.

Зазначена обставина підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_9 .

Не погоджуючись із зазначеною вище постановою позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що що для трьохвісного тягача з трьохвісним напівпричепом максимальна допустима маса становить 40 тонн, а не 44 тонни, як стверджував позивач. Оскільки позивач не надав належних доказів того, що його напівпричіп перевозив контейнер або змінний кузов, суд визнав коректність визначення вагового перевищення (11,263%) та правомірність накладення штрафу.

Крім того суд першої інстанції зазначив, що позивач на момент правопорушення був зареєстрованим власником транспортного засобу, а відомості про іншого користувача ( ОСОБА_2 ) не були внесені до державного реєстру, тому відповідальність правомірно покладено саме на позивача.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 132-1 КУпАП перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі: п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно; однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20%; двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20%, але не більше 30%; трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30%.

Дія частини першої цієї статті не поширюється на правопорушення, пов`язані з перевищенням габаритних та/або вагових параметрів. Підставою для звільнення від відповідальності, передбаченої частинами першою і другою цієї статті, є наявність дозволу на проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні.

Положеннями ст. 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно із ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

За змістом положень ч. 2, ч. 4, ч. 5, ч. 7 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою статті 122-2, частинами другою, третьою статті 132-1, статтею 132-2 цього Кодексу, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, а також порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису).

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу або залишається повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів у разі їх фіксації у режимі фотозйомки (відеозапису), крім випадків фіксації в автоматичному режимі правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті, що зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, та правопорушень, передбачених статтею 132-2 цього Кодексу.

Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, та правопорушень, передбачених статтею 132-2 цього Кодексу, або порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису). Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

У разі виявлення адміністративного правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого за допомогою працюючих в автоматичному режимі спеціальних технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, правопорушення, передбаченого статтею 132-2 цього Кодексу, та/або порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису), протокол про адміністративне правопорушення не складається, а постанова у справі про адміністративне правопорушення виноситься без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Копії постанови у справі про адміністративне правопорушення та матеріалів, зафіксованих за допомогою працюючих в автоматичному режимі спеціальних технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, надсилаються особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, протягом п`ятнадцяти днів з дня винесення такої постанови, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 279-1 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 276 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, передбачені частиною другою статті 122-2, частинами другою, третьою статті 132-1 цього Кодексу, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, розглядаються за місцем оброблення таких правопорушень. Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, розглядаються за місцем їх виявлення.

Згідно зі ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак);технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), крім даних, визначених частинами другою і третьою цієї статті, повинна містити відомості про адресу веб-сайту в мережі Інтернет, на якому особа може ознайомитися із зображенням чи відеозаписом транспортного засобу в момент вчинення адміністративного правопорушення, ідентифікатор для доступу до зазначеної інформації та порядок звільнення від адміністративної відповідальності.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України "Про автомобільний транспорт" від 05 квітня 2001 року № 2344-III, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2344-III).

Положеннями ч. 12 ст. 6 Закону № 2344-III визначено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

За приписами статті 33 Закону України "Про автомобільні дороги" від 08 вересня 2005 року № 2862-IV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 2862-IV) рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року № 30 (далі - Правила № 30), транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.

Відповідно до п.п. «б» п.22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують фактичної маси для комбінованих транспортних засобів:

- двовісний автомобіль (тягач) з трьохвісним напівпричепом 40 т (для автомобільних доріг державного значення), 24 т (для автомобільних доріг місцевого значення);

- трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом 40 т (для автомобільних доріг державного значення), 24 т (для автомобільних доріг місцевого значення);

- двовісний автомобіль (тягач) з трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра 42 т (для автомобільних доріг державного значення), 24 т (для автомобільних доріг місцевого значення);

- трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра 44 т (для автомобільних доріг державного значення), 24 т (для автомобільних доріг місцевого значення).

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2019 року № 1174 затверджено Порядок фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті в автоматичному режимі (далі Порядок № 1174).

Положеннями п. 1 Порядку № 1174 встановлено, що цей Порядок визначає механізм фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті в автоматичному режимі.

Згідно з п.2 Порядку № 1174 система фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті в автоматичному режимі (далі - система) - взаємопов`язана сукупність автоматичних пунктів та інформаційно-телекомунікаційної системи.

Відповідно до п. 8 Порядку № 1174 автоматичні пункти встановлюються в місцях (на ділянках) руху вантажних транспортних засобів на: автомобільних дорогах загального користування державного значення - за рішенням органу управління таких доріг; автомобільних дорогах загального користування місцевого значення - за рішенням облдержадміністрацій; вулицях і дорогах у містах та інших населених пунктах - за рішенням органу місцевого самоврядування.

Місця встановлення автоматичних пунктів погоджуються з Укртрансбезпекою.

Вимоги до технічних засобів автоматичних пунктів визначаються Технічним регламентом засобів вимірювальної техніки, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2016 р. № 163.

Згідно з п. 12 Порядку № 1174 автоматичний пункт може забезпечувати: вимірювання навантажень, що припадають на кожну вісь транспортного засобу; вимірювання загальної маси транспортного засобу; визначення кількості осей транспортного засобу та віднесення транспортного засобу до однієї із відповідних категорій; вимірювання міжосьових відстаней транспортного засобу; визначення кількості коліс (скатності) на осях транспортного засобу; вимірювання габаритів транспортного засобу; фіксацію та розпізнавання державних номерних знаків транспортного засобу, причепу, напівпричепу та інших причіпних пристроїв (у разі використання такого та/або заднього державного номерного знака транспортного засобу); фіксацію фронтального зображення транспортного засобу; фіксацію загального вигляду транспортного засобу (вигляд збоку) в момент проїзду через автоматичний пункт (оглядова фотографія транспортного засобу, на якій відображені його контури та кількість осей); первинне оброблення зібраних даних та передачу інформації до інформаційно-телекомунікаційної системи за допомогою засобів захищених каналів зв`язку із використанням наскрізного шифрування; автентифікацію автоматичного пункту, контроль цілісності, авторства, доступності, а також неспростовності дій щодо інформації, що передається від автоматичного пункту до інформаційно-телекомунікаційної системи.

Відповідно до п. 13 Порядку № 1174 під час вимірювання габаритно-вагових параметрів транспортних засобів застосовуються засоби вимірювальної техніки, які відповідають вимогам законодавства про метрологію та метрологічну діяльність.

Відповідно до п. п. 16, 17 Порядку № 1174 посадові особи Укртрансбезпеки, уповноважені розглядати справи про правопорушення, зафіксовані в автоматичному режимі, під час їх розгляду використовують інформаційні файли. Рішення посадової особи Укртрансбезпеки, прийняті під час розгляду справ про правопорушення, зафіксовані в автоматичному режимі, підтверджуються шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису та створення кваліфікованої електронної печатки із використанням засобів кваліфікованого електронного підпису, що мають вбудовані апаратно-програмні засоби, що забезпечують захист записаних на них даних від несанкціонованого доступу, від безпосереднього ознайомлення із значенням параметрів особистих ключів та їх копіювання.

У постанові про накладення адміністративного стягнення за правопорушення, зафіксоване в автоматичному режимі, зазначаються виміряні з урахуванням похибки вагові та габаритні параметри транспортного засобу, які перевищили нормативні вагові та/або габаритні параметри транспортних засобів на ділянці автомобільної дороги, а також нормативні габаритно-вагові параметри транспортних засобів на даній ділянці автомобільної дороги. Інформаційні файли з винесеними постановами передаються до Реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

З аналізу наведеного виходить, що участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові параметри яких перевищують хоча б один з параметрів, зазначених у п. 22.5 ПДР України, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів, а при перевезенні вантажу без відповідного дозволу настає адміністративна відповідальність, яка залежить від відсоткового перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм.

Спірним в контексті розгляду даної справи є питання щодо можливості застосування до транспортного засобу позивача встановленої законом максимально допустимої фактичної маси транспортного засобу у 44 тони, відповідно до положень підпункту «б» пункту 22.5 ПДР України.

Вирішуючи спірне питання колегія суддів зазначає таке.

Як вже зазначалось, відповідно до пп. «б» п. 22.5 ПДР, рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують фактичної маси для комбінованих транспортних засобів, зокрема:

- трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом 40 т (для автомобільних доріг державного значення), 24 т (для автомобільних доріг місцевого значення);

- трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра 44 т (для автомобільних доріг державного значення), 24 т (для автомобільних доріг місцевого значення).

Аналіз конструкції положень підпункту «б» пункту 22.5 ПДР України свідчить про те, що застосування гранично допустимої фактичної маси транспортного засобу у 44 тони можливе за одночасного дотримання трьох умов:

1) транспортний засіб - трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом;

2) можливість перевезення транспортним засобом контейнерів ( ТЗ - контейнеровоз);

3) перевезення транспортним засобом-контейнеровозом одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра.

Відсутність хоча б однієї з умов виключає можливість застосування гранично допустимої фактичної маси транспортного засобу у 44 тони.

Щодо перших двох умов, а саме транспортного засобу позивача та можливості перевезення ним контейнерів колегія суддів зазначає таке.

Пунктом 1.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що наземними транспортними засобами визнаються пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах.

Частина перша статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлює, що транспортний засіб спеціалізованого призначення - це транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів (автобус для перевезення дітей, осіб з інвалідністю, пасажирів певних професій, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, спеціалізований санітарний автомобіль екстреної медичної допомоги, автомобіль інкасації, ритуальний автомобіль тощо) та має спеціальне обладнання (таксі, броньований, обладнаний спеціальними світловими і звуковими сигнальними пристроями тощо).

Напівпричіпом визнається причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра маси транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

У статті 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України 14 жовтня 1997 року № 363, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 року за № 128/2568 (далі Наказ №363), визначено, що сідельний тягач - це автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

Відповідно до пункту 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, причіп - це транспортний засіб, призначений для руху тільки в з`єднанні з іншим транспортним засобом. До цього виду транспортного засобу належать напівпричепи і причепи-розпуски.

Транспортним засобом визнається пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. Вантажним автомобілем є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Автопоїзд (транспортний состав) - це механічний транспортний засіб, що з`єднаний з одним або кількома причепами за допомогою зчіпного пристрою, а експлуатацією транспортного состава є транспортування тягачем причепа згідно з інструкцією щодо його використання (відповідність причепа тягачу, наявність страхового з`єднання, єдиної системи сигналізації, освітлення тощо).

При цьому, сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та являються транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак, відносяться до категорії вантажних автомобілів.

Наведене кореспондується з пунктом 2.13 Правил дорожнього руху, відповідно до якого транспортний засіб для перевезення вантажів складається з тягача відповідної категорії та причепу.

Колегією суддів встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_10 транспортний засіб MAN TGX 26.440, державний номерний знак НОМЕР_6 , тип автомобілю спеціалізований вантажний сідловий тягач належить на праві власності ОСОБА_1 з 16.07.2019, що підтверджується, зокрема, листом ГСЦ МВС України № 7653/0/7-24 від 15.02.2024 (а.с. 133-137 т. 1).

Також, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 спеціалізований напівпричіп марки FRUEHAUF, LTD ідентифікаційний номер: НОМЕР_7 , повна маса 37 500 кг, маса без навантаження 6600 кг, категорія О4, д.н.з. НОМЕР_8 , Н/ПР- контейнеровоз переобл. для перев. конт. типу 1А або доопр. (обріз до н 2200ММ, з/без тент) конт.тип 1А, як кузова власн.вигот. для перев. насип. вант. (у т.ч. зерн. культур) висн № 582956 належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.158-159, т.1).

Відповідно до постанови серії АА № 00015456 від 04.12.2023 кількість вісей транспортного засобу MAN TGX 26.440, державний номерний знак НОМЕР_6 , 6 шт., загальна маса 49450 кг. Зазначене також підтверджується інформаційною карткою габаритно-вагового контролю до вказаних постанов (а.с. 127 т.1).

Як зазначає позивач в позовній заяві, транспортний засіб спеціалізований вантажний сідловий тягач MAN TGX 26.440, державний номерний знак НОМЕР_6 , є трьохвісним.

Спеціалізований напівпричіп-контейнеровоз марки FRUEHAUF LTD, державний номерний знак НОМЕР_8 , також є трьохвісним. Загальна кількість вісей 6 шт. (а.с. 3, 6 т. 1).

Таким чином, сторонами не заперечується, що вказаний в постанові транспортний засіб складався з трьохвісного сідлового тягача MAN TGX 26.440, державний номерний знак НОМЕР_6 , та трьохвісного спеціалізованого напівпричепа контейнеровоза марки FRUEHAUF LTD, державний номерний знак НОМЕР_8 .

Водночас, з аналізу свідоцтва про реєстрацію спеціалізованого напівпричепа контейнеровоза марки FRUEHAUF LTD, державний номерний знак НОМЕР_8 , вбачається, що останній є контейнеровозом та призначений для перевезення вантажу і контейнерів (а.с. 127 т.1).

Наведене свідчить про відповідність транспортного засобу позивача двом вищевказаним умовам, які визначені підпунктом «б» пункту 22.5 ПДР України.

Щодо третьої умови, перевезення транспортним засобом-контейнеровозом одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра, колегія суддів зазначає таке.

У Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.01.1997 № 363 (далі - Наказ №363), дано визначення н/причеп-контейнеровоз - транспортний засіб спеціалізованого призначення, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів певних категорій контейнерів.

Також Наказом № 363 наведено визначення: вантажний контейнер - одиниця транспортного обладнання багаторазового використання, призначена для перевезення та короткочасного зберігання вантажів без проміжних перевантажень, зручна для механізованого навантаження та розвантаження, завантаження та вивантаження (внутрішній об`єм дорівнює 1 куб.м і більше).

Відповідно до п. п. 17.1 - 17.5 Наказу № 363 універсальні автомобільні контейнери призначені для перевезення дрібних партій вантажів без тари, у первинній або у полегшеній тарі. В цих контейнерах перевозяться продовольчі і промислові товари широкого споживання, продукція виробничо-технічного призначення, сільськогосподарські продукти і домашні речі громадян.

Забороняється перевозити в універсальних контейнерах вантажі, які швидко псуються, сипучі вантажі без тари, вибухові, займисті, їдкі та отруйні речовини, смердючі вантажі та ті, які забруднюють стіни і підлогу контейнера, а також вантажі, які не можуть бути завантажені в контейнер або вивантажені з нього без застосування вантажно-розвантажувальних механізмів.

Окремі вантажні місця, які подаються для перевезення в контейнері, мають бути масою не більше 80 кг.

Спеціальні контейнери належать вантажовідправникам і вантажоодержувачам та призначаються для перевезення автомобільним транспортом певних видів вантажів, які потребують додержання особливих умов під час транспортування.

Універсальні автомобільні контейнери, що належать Перевізникам, повинні мати єдину нумерацію, а також нанесене фарбою, що контрастно виділяється від кольору контейнера, таке маркування: розпізнавальний знак; номер контейнера; найменування власника контейнера; вантажність і маса тари контейнера, кг; внутрішній об`єм контейнера, куб. м; місце, місяць і рік виготовлення контейнера; час останнього капітального ремонту і наступного ремонту контейнера.

Номер контейнера наноситься на всіх бокових стінках, даху і всередині контейнера.

Універсальні автомобільні та спеціальні контейнери, які належать власникам вантажу, повинні мати маркування, яке запроваджене власником майна. При цьому обов`язково наноситься вантажність і маса тари контейнера, а також внутрішній об`єм контейнера (куб. м).

Крім цього, відповідно до вимог п. 17.15 Наказу № 363 після завантаження вантажу вантажовідправник повинен зачинити контейнер, закріпити ручку замка контейнера дротом діаметром не менше 2 мм, опломбувати контейнер у порядку, передбаченому розділом 9 цих Правил навісити бірку довжиною 120-150 мм і шириною 80-100 мм, на якій зазначаються пункти відправлення та призначення вантажу і найменування вантажоодержувача.

Відповідно до вимог законодавства забороняється перевезення вантажів у контейнерах, які завантажені з порушенням Міжнародної конвенції щодо безпечних контейнерів.

Колегією суддів, з матеріалів справи, а саме з фотознімків доданих до оскаржуваних постанов, встановлено, що вказаний у постановах сідельний тягач з напівпричепом перевозив предмет з ознаками контейнеру.

Також із фототаблиці, наданої відповідачем до оскаржуваних постанов, суд не вбачає наявність нумерації та маркування контейнера, як того вимагають приписи п.п. 17.1-17.5 Наказу № 363.

Проте, на переконання колегії суддів докази щодо маркування контейнеру, або їх відсутність, не є вирішальними при вирішенні спірного питання з огляду на приписи таких юридичних норм.

Так, зокрема, пунктом 16 частини 1 статті 4 Митного кодексу України встановлено, що контейнер - транспортне обладнання (клітка, знімна цистерна або подібний засіб), що:

а) являє собою повністю або частково закриту ємність, призначену для поміщення в неї вантажів;

б) має постійний характер і завдяки цьому є достатньо міцним, щоб слугувати для багаторазового використання;

в) спеціально сконструйоване для полегшення перевезення вантажів одним або кількома видами транспорту без проміжного перевантаження;

г) сконструйоване таким чином, щоб полегшити його перевантаження, зокрема з одного виду транспорту на інший;

ґ) сконструйоване таким чином, щоб його можна було легко завантажувати та розвантажувати;

д) що має внутрішній об`єм не менше одного метра кубічного.

Термін "контейнер" включає приладдя та обладнання, необхідні для цього типу контейнера, за умови, що вони перевозяться разом із контейнером. Знімні кузови прирівнюються до контейнерів.

Також, відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТ ЗЕД), яка є додатком до Закону України «Про Митний тариф України» 19.10.2022 № 2697-IX, контейнер є транспортним обладнанням (групи 86-89).

В контексті наведеного апеляційний суд бере до уваги положення Директиву Європейського парламенту і Ради 2009/42/ЄС від 06.05.2009 про статистичну звітність щодо морського перевезення вантажів і пасажирів (далі Директива 2009/42/ЄС)

Відповідно до положень пункту (а) статті 2 додатку І Директиви 2009/42/ЄС (a) «Вантажний контейнер» означає предмет транспортного обладнання, який:

1. має постійний характер і, відповідно, достатньо міцний для багаторазового використання;

2. має спеціальну конструкцію, що забезпечує зручне перевезення вантажів одним або кількома видами транспорту без проміжного перевантаження;

3. оснащений пристроями, що забезпечують зручність його використання, зокрема, переміщення з одного виду транспорту на інший;

4. виготовлений таким чином, щоб його було легко наповнювати та спорожнювати;

5. довжиною принаймні 20 футів або більше.

Окрім того, апеляційний суд враховує положення Директива Ради 96/53/ЄС від 25.07.1996 про встановлення для деяких дорожніх транспортних засобів, що перебувають в обігу в межах Співтовариства, максимальних дозволених розмірів для внутрішнього та міжнародного дорожнього руху та максимальної дозволеної маси для міжнародного дорожнього руху (далі Директива), котрі дозволяють прояснити термін транспортних операцій під час перевезення контейнеровозом одного чи більше контейнерів.

Положеннями статті 2 Директиви визначено, що «міжмодальні транспортні операції» означають:

(a) комбіновані транспортні операції, відповідно до означення в статті 1 Директиви Ради 92/106/ЄЕС (-3), у межах яких здійснюють перевезення 1 або більше контейнера або змінного корпусу, загальна довжина яких не перевищує 45 футів; або

(b) транспортні операції, у межах яких здійснюють перевезення 1 або більше контейнера або змінного корпусу, загальна довжина яких не перевищує 45 футів, з використанням водного транспорту, за умови що довжина початкового або кінцевого відрізку шляху не перевищує 150 км на території Союзу. Зазначену відстань у 150 км можна перевищувати з метою прибуття у найближчий відповідний транспортний термінал для отримання передбачуваної послуги у разі, якщо:

(i) транспортні засоби відповідають пункту 2.2.2(a) або (b) додатка І, або

(ii) транспортні засоби відповідають пункту 2.2.2(c) або (d) додатка І у випадках, коли такі відстані дозволені у відповідній державі-члені.

Для міжмодальних транспортних операцій найближчий відповідний транспортний термінал, який надає послугу, може бути розташований в іншій державі-члені, крім держави-члена, в якій відбувалося навантаження чи розвантаження вантажу,

- «вантажовідправник» означає суб`єкт права або фізичну чи юридичну особу, ім`я/назву якого/якої зазначають у коносаменті або еквівалентному транспортному документі, як-от у наскрізному коносаменті, як ім`я/назву вантажовідправника та/або від імені чи в інтересах якого/якої укладено договір про перевезення із транспортною компанією.

Усі максимальні дозволені розміри, визначені в додатку І необхідно вимірювати відповідно до додатка І до Директиви 2007/46/ЄС без допустимих відхилень у більшу сторону.

Згідно з частиною 1 статті 3 Директиви Державам-членам заборонено відмовляти у використанні або забороняти використання на їхній території:

- для міжнародного дорожнього руху, транспортних засобів, зареєстрованих або запущених в обіг в будь-якій іншій державі-члені, з причин, пов`язаних із масою та розмірами таких транспортних засобів,

- для внутрішнього дорожнього руху, транспортних засобів, зареєстрованих або запущених в обіг в будь-якій іншій державі-члені, з причин, пов`язаних із розмірами таких транспортних засобів,

за умови, що такі транспортні засоби відповідають граничним значенням, визначеним у додатку І.

Статтею 10f Директиви визначено, що для перевезень контейнерів та змінних корпусів держави-члени повинні встановити правила, які вимагають:

(a) від вантажовідправника надавати вантажоперевізнику, якому він доручає перевезення контейнера або змінного корпусу декларацію, у якій буде наведено масу контейнера або змінного корпусу; та

(b) від вантажоперевізника надавати доступ до усієї відповідної документації, наданої вантажовідправником.

Держави-члени повинні встановити правила про відповідальність, залежно від випадку, вантажовідправника та вантажоперевізника, у випадках, коли інформація, згадана в параграфі 1, відсутня або не відповідає дійсності й транспортний засіб або комбінацію транспортних засобів перевантажено.

Разом з тим, положеннями підпункту (d) пункту 2.2.2 Додатку І до Директиви встановлено, що максимальна дозволена маса моторних транспортних засобів, що мають 3 осі, зі напівпричепами, що мають 2 або 3 осі, які перевозять у межах міжмодальних транспортних операцій 1 або більше контейнер або змінний корпус, загальна довжина яких не перевищує 45 футів становить 44 тони.

Наведене, у контексті предмету спору, дає підставі для висновку, що контейнер є транспортним обладнанням, який може бути встановлений та/або використаний на колісних транспортних засобах до якого пред`являються окремі вимоги під час перевезення вантажів.

Згідно з Законом України від 20.02.2000 №1448-111 «Про приєднання України до Угоди про прийняття єдиних технічних приписів для колісних транспортних засобів, предметів обладнання та частин, які можуть бути встановлені та/або використані на колісних транспортних засобах, і про умови взаємного визнання офіційних затверджень, виданих на основі цих приписів» 1958 року з поправками 1995 року (далі Угода), Україна стала Договірною Стороною Женевської Угоди 1958 року, і заявила про намір застосовувати на своїй території Правила ЄЕК ООН які є додатком до Женевської Угоди 1958 року і містять відповідні технічні приписи.

Ці Правила регламентують питання колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), предметів обладнання та частин до них за критеріями безпеки, екологічності та енергоефективності.

Статтею 1 Угоди визначено, що договірні Сторони встановлюють через Адміністративний комітет, що складається з усіх Договірних Сторін відповідно до правил процедури, викладених у Додатку 1, і на основі положень, які містяться у нижче наведених статтях і пунктах, Правила для колісних транспортних засобів, предметів обладнання та частин, що можуть бути встановлені та/або використані на колісних транспортних засобах. За необхідності технічні вимоги включатимуть альтернативні варіанти і, по можливості, будуть орієнтовані на експлуатаційні характеристики і містити в собі описи методів випробувань. Умови надання офіційних затверджень за типом конструкції і їх взаємного визнання будуть включені для їх використання тими Договірними Сторонами, які вирішують застосовувати ці правила через офіційне затвердження за типом конструкції.

Для цілей цієї Угоди:

Термін "колісні транспортні засоби, предмети обладнання та частини" включає будь-які колісні транспортні засоби, предмети обладнання та частини, характеристики яких впливають на безпеку дорожнього руху, охорону навколишнього середовища та економію енергії.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 17.08.2012 № 521 затверджено Порядок затвердження конструкції транспортних засобів, їх частин та обладнання (далі Порядок № 521).

Відповідно до п. п. 1.1 1.5 Порядку № 521 цей порядок визначає механізм затвердження конструкції колісних транспортних засобів (далі - КТЗ) категорій M, N, O, L, нових частин та обладнання, які можуть бути встановлені та/або використані на колісних транспортних засобах (далі - обладнання) відповідно до вимог Угоди про прийняття єдиних технічних приписів для колісних транспортних засобів, предметів обладнання та частин, які можуть бути встановлені та/або використані на колісних транспортних засобах, і про умови взаємного визнання офіційних затверджень, виданих на основі цих приписів, 1958 року з поправками 1995 року (далі - Угода).

На кожен КТЗ або партію обладнання, тип яких відповідає вимогам єдиних технічних приписів, що підтверджується сертифікатом типу транспортного засобу або обладнання, виробник або його уповноважений представник - резидент України видає сертифікат відповідності.

На кожен новий КТЗ або партію обладнання, які відповідають вимогам єдиних технічних приписів, але відповідність типу яких не підтверджена сертифікатом типу транспортного засобу або обладнання, а також на КТЗ, що були у користуванні, сертифікат відповідності видають уповноважені органи або органи із сертифікації, акредитовані відповідно до законодавства, призначені Міністерством інфраструктури України.

Індивідуальному затвердженню підлягає кожен КТЗ:

а) новий, який відповідає вимогам єдиних технічних приписів, але відповідність типу якого не підтверджена сертифікатом типу КТЗ, підлягає першій державній реєстрації в Україні;

б) що був у користуванні і підлягає першій державній реєстрації в Україні;

в) конструкцію якого змінено під час переобладнання.

Індивідуальному затвердженню підлягає кожна партія обладнання, яка відповідає вимогам єдиних технічних приписів, але відповідність типу якої не підтверджена сертифікатом типу.

Аналіз наведених положення свідчать про те, що контейнери, які в розумінні Порядку № 521 є транспортним обладнанням до колісного транспортного засобу, підлягають сертифікації.

Однак, позивачем, на підтвердження доводів позовної заяви та апеляційної скарги, до матеріалів справи не надано документального підтвердження перевезення контейнера, зокрема й сертифікатів контейнера, яким, згідно з твердженнями позивача перевозився вантаж.

Підсумовуючи викладене, посилання апелянта, як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, на те, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу спеціалізований напівпричіп FRUEHAUF LTD, державний номерний знак НОМЕР_8 , є контейнеровозом, а отже останній, дозволяє перевозити контейнери та є достатньою підставою для застосування максимально дозволеної загальної ваги транспортного засобу у 44 тони, на думку апеляційного суду, є необґрунтованими.

Окремо, апеляційний суд акцентує, що з аналізу наведеного вище законодавства вбачається, що одним з ключових аспектів правового регулювання контейнерних перевезень на транспортних засобах, які є джерелом підвищеної небезпеки, є встановлення вимог до безпечності таких перевезень.

В канві наведених висновків апеляційний суд звертає увагу на положення Міжнародної конвенція про безпечні контейнери від 02.12.1972 (з відповідними правками від 4 листопада 1993 року, далі Конвенція), яка ратифікована указом Президії Верховної Ради Української РСР від 26.07.1976, положення якої є діючими на території України, в силу статті 3 Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 № 1543-XII.

Згідно з преамбулою Конвенції, договірні Сторони, визнаючи необхідність підтримання високого рівня безпеки людського життя під час обробки, штабелювання та перевезення контейнерів; беручи до уваги необхідність полегшення міжнародних контейнерних перевезень; визнаючи в цьому зв`язку переваги розробки загальних міжнародних вимог у сфері безпеки; уважаючи, що цій меті найліпше слугуватиме укладення Конвенції, прийняли рішення розробити структурні вимоги для забезпечення безпеки під час обробки, штабелювання та перевезення контейнерів у ході звичайної експлуатації і з цією метою домовилися про таке:

Відповідно до статті I Конвенції загальне зобов`язання, що випливає із цієї Конвенції Договірні Сторони зобов`язуються втілювати в життя положення цієї Конвенції та додатків до неї, які є складовою частиною цієї Конвенції.

Статтею II Конвенції встановлено, що для цілей цієї Конвенції, якщо не буде визначено по-іншому:

Згідно з пунктом 1 статті ІІ Конвенції "Контейнер" означає предмет транспортного обладнання:

a) що має постійний характер і, відповідно, є досить міцним, щоб бути придатним для багаторазового використання;

b) спеціально сконструйований для полегшення перевезення вантажів одним або кількома видами транспорту без проміжного перевантаження;

c) сконструйований з урахуванням необхідності закріплення та (або) легкої обробки й для цього обладнаний кутовими фітингами;

d) такого розміру, що площа, яка знаходиться між чотирма зовнішніми нижніми кутами, складає:

i) не менше 14 кв.м (150 кв. футів) або

ii) не менше 7 кв.м (75 кв. футів), якщо його обладнано верхніми кутовими фітингами;

термін "контейнер" не включає ні транспортних засобів, ні пакування; однак він поширюється на контейнери, коли вони перевозяться на шасі.

Пунктами 3-5, 14-16 статті ІІ Конвенції встановлено, що "Адміністрація" означає уряд Договірної Сторони, з дозволу якого здійснюється допуск контейнерів.

"Допущений" означає допущений Адміністрацією.

"Допуск" означає рішення Адміністрації про те, що тип конструкції або контейнер є безпечним за умовами цієї Конвенції.

"Максимальна експлуатаційна вага брутто", або "R", означає максимально дозволену загальну вагу контейнера та його вантажу.

"Вага тари" означає вагу порожнього контейнера, у тому числі постійно прикріпленого до нього допоміжного обладнання.

"Максимально допущене корисне навантаження", або "P", означає різницю між максимальною експлуатаційною вагою брутто й вагою тари.

Статтею III Конвенції визначено, що ця Конвенція поширюється на нові й існуючі контейнери, які використовуються в міжнародних перевезеннях, за винятком контейнерів, спеціально призначених для повітряних перевезень.

Кожний новий контейнер підлягає допуску відповідно або до процедури випробування за типом конструкції, або до процедури випробування окремих контейнерів згідно з положеннями додатка I.

Кожний існуючий контейнер повинен пройти процедуру допуску згідно з відповідними положеннями про допуск існуючих контейнерів, викладеними в додатку I, протягом 5 років з моменту набрання чинності цією Конвенцією.

Положеннями статті IV Конвенції встановлено, що для впровадження положень додатка I кожна Адміністрація розробляє ефективну процедуру випробування, огляду та допуску контейнерів відповідно до критеріїв, установлених цією Конвенцією; за умови, однак, що Адміністрація може доручити таке випробування, огляд або допуск організаціям, належним чином нею вповноваженим.

Адміністрація, яка доручає таке випробування, огляд або допуск якій-небудь організації, інформує Генерального секретаря Міжурядової морської консультативної організації (далі - Організація) для повідомлення Договірним Сторонам.

Заявку про допуск може бути подано Адміністрацією будь-якої Договірної Сторони.

Кожний контейнер утримується в безпечному стані згідно з положеннями додатка I.

Якщо допущений контейнер фактично не відповідає вимогам, що містяться в додатках I й II, відповідна Адміністрація вживає заходів, які вважає необхідними для приведення цього контейнера у відповідність до таких вимог або скасовує допуск.

Відповідно до пункту 1, підпункту «а» пункту 2 правила 1 «Табличка про допуск за умовами безпеки» Правил випробувань, огляду, допуску та утримання контейнерів встановлених Конвенцією до кожного допущеного контейнера на добре видному важкодоступному для ушкодження місці поруч з будь-якою іншою табличкою про допуск, виданою для офіційних цілей, постійно кріпиться табличка про допуск за умовами безпеки, що відповідає вимогам, які містяться в доповненні до цього додатка.

Табличка повинна містити таку інформацію, принаймні англійською або французькою мовами, зокрема, про максимальну експлуатаційну вагу брутто (кілограми та фунти).

З наведеного вище виходить, що контейнери, як обладнання до транспортного засобу мають максимальну експлуатаційну вагу. Наявність вказаної характеристики контейнерів свідчить про необхідність забезпечення підтримання високого рівня безпеки людського життя під час обробки, штабелювання та перевезення контейнерів. Експлуатація контейнера можлива лише при наявності Допуску, в нашому випадку, сертифікату або іншого дозвільного документа.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що відсутність у позивача сертифікату на предмет з ознаками контейнера, відповідно до вимог Конвенції, а також пункту 17.4 Наказу № 363, інформації про максимальну експлуатаційну вагу поряд з іншими недоліками, як то відсутність доказів маркування, свідчить про те, що позивачем здійснювались перевезення, які не є безпечними та не містять ознак контейнерних перевезень.

Відсутність вказаної вище інформації та доказів позбавляє суд можливості стверджувати про дотримання позивачем третьої обов`язкової вимоги пункту 22.5 ПДР України про перевезення вантажу у контейнері, для застосування максимальної ваги транспортного засобу 44 т.

Також, колегія суддів звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини в справі «O'Halloran and Francis v. the United Kingdom» будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Додатково слід зазначити, що діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, зокрема, й з використанням транспортного обладнання національне законодавство України відносить до джерела підвищеної небезпеки.

Так, згідно з частиною 1 статті 1187 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Ця небезпека полягає у самій суті використання транспортного засобу. Людина не може до кінця контролювати механізми під час їх експлуатації.

Це пов`язано з рядом об`єктивних факторів, які потрібно відрізняти від внутрішнього ставлення людини до безпеки чи до ризику, оскільки ці категорії є оціночними, а у цьому випадку мова йде саме про об`єктивно обумовлену можливість настання негативних наслідків від здійснення цього виду діяльності.

Тому навіть лише факт володіння транспортним засобом породжує певні права та обов`язки осіб, за якими зареєстрований транспортний засіб.

Наявність зазначених додаткових ознак, характерних для фізичної або юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб вимагає віднесення їх до спеціальних суб`єктів адміністративного правопорушення.

Наприклад, в рішенні по справі FALK v. THE NETHERLANDS, Арр. № 66273/01, 19 October, 2004, суть якого зводиться до оскарження заявником рішення про накладення штрафу із зазначенням імені та адреси особи, яка керувала на момент вчинення правопорушення його автомобілем, Європейський Суд з прав людини вказує на те, що, незважаючи на заборону презумпції права або факту, вони повинні бути пропорційні меті, переслідуваної державою. Мета оспорюваного правила про об`єктивну відповідальність власника автотранспортного засобу, що міститься в законі про адміністративне виконання правил дорожнього руху, полягає в ефективному забезпеченні дорожньої безпеки та створенні умов, при яких порушення правил дорожнього руху не залишаються безкарними в випадках, коли неможливо встановити особу, котра керувала автомобілем.

У рішенні Європейського Суду з прав людини з у справі Lutz v. Germany, 25 August 1987, App. 9912/82 , суд зазначив, що притягнення до відповідальності порушників правил дорожнього руху в адміністративному порядку, тобто визнання таких порушень адміністративними не суперечитиме вимогам Конвенції. Враховуючи велику кількість незначних правопорушень особливо правил дорожнього руху, характер яких не настільки небезпечний, щоб накладати на порушників кримінальне покарання, Держави учасниці мають вагомі підстави для введення такої системи, яка розвантажує їх суди від більшості подібних справ. Переслідування і покарання за незначні правопорушення в адміністративному порядку не суперечить Конвенції при умові, що зацікавлені особи можуть оскаржити ухвалене проти них рішення в суд, де діють гарантії статті 6 Конвенції (див, зокрема, п. 57 Рішення).

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, обов`язок відповідача щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення не звільняє позивача від доказування підстав позову, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 25.06.2020 по справі № 520/2261/19.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Положеннями ч. ч. 1-2 ст. 76 КАС України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Підсумовуючи все вищевикладене, колегія суддів зазначає, що в ході розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження позиції про те, що ним здійснювались безпечні вантажні перевезення у контейнерах.

За таких обставин, з огляду на визначені в оскаржуваній постанові зафіксовані параметри транспортного засобу, зокрема, кількість вісей 6, та дані свідоцтв про реєстрацію сідлового тягача та напівпричепу, у спірному випадку зафіксований транспортний засіб позивача трьохвісний автомобіль (тягач) з трьохвісним напівпричепом.

Таким чином, максимально допустиме навантаження для транспортного засобу позивача відповідно до п.п. «б» п. 22.5 ПДР України становить 40 тонн.

Відповідно до спірної постанови та інформаційної картки габаритно-вагового контролю до спірної постанови серії АА №00015456 від 04.12.2023 фактична загальна маса транспортного засобу на момент фіксації порушень склала 49,450 тон, що перевищує максимально дозволену фактичну масу транспортного засобу - 40 тон на 11,263% (4,505 тон) (а.с. 125, 127, т. 1).

Відтак, враховуючи те, що транспортний засіб, зазначений в оскаржуваних постановах, не здійснював безпечні контейнерні перевезення в розумінні положень чинного законодавства, а фактична загальна маса транспортних засобів є більшою за гранично допустиму, яка визначена пунктом 22.5 ПДР України, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 132-1 КУпАП.

Враховуючи викладене, апеляційний суд зазначає, що оскаржувана постанова відповідає вимогам вищезазначеного законодавства та містить всі необхідні данні, які є обов`язковими для постанов по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі.

За наведеного, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про правомірність оскаржуваних постанов та відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою доводи позивача про неможливість здійснення габаритно-ваговими комплексами габаритно-вагового контролю транспортного засобу позивача у зв`язку з відсутністю доказів їх повірки

Надаючи оцінку вказаним доводам колегія суддів виходить з такого.

Згідно з пунктом 3 Вимог до облаштування автоматичних пунктів фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті, які є Додатком до Порядку № 1174, у місці установки вимірювального обладнання автоматичного пункту повинні бути здійснені заходи, які відповідають вимогам, наведеним в описі типу засобу вимірювання.

Згідно з пунктами 7, 9 Технічного регламенту засобів вимірювальної техніки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2016 р. № 163 засіб вимірювальної техніки повинен відповідати суттєвим вимогам, установленим у додатку 1, та вимогам, установленим у відповідних додатках 3-12, що стосуються даної категорії засобу вимірювальної техніки.

Засоби вимірювальної техніки можуть бути надані на ринку та/або введені в експлуатацію в разі, коли вони відповідають вимогам цього Технічного регламенту.

Апеляційним судом з оскаржуваних постанов встановлено, що габаритно-ваговий контроль проводився у пункті автоматичного комплексу габаритно-вагового контролю, який розміщений на автомобільній дорозі М-03, км. 81+000, Київська область. При цьому, посадовими особами Укртрансбезпеки використовувалось вимірювальне обладнання автоматичного пункту - прилад автоматичний для зважування дорожніх транспортних засобів в русі WIM 3,3, серія, номер свідоцтва про повірку технічного засобу та строк його дії: № 35-02/1133-1136; № 23- 21/96 до 21.09.2024.

Представником відповідача разом з відзивом надано матеріали стосовно габаритно-вагового обладнання, у тому числі: свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №35-02/1133 від 05.10.2023, № 35-02/1134 від 05.10.2023 року, № 35-02/1135 від 05.10.2023, № 35-02/1136 від 05.10.2023, № 23-21/000193 від 05.10.2023, № 23-21/000194 від 05.10.2023, № 23-21/000195 від 05.10.2023, №23-21/000196 від 05.10.2023, чинні до 02.10.2024, сертифікат перевірки типу UA.TR.001 76-20 Rev.0 Інформаційно-телекомунікаційної системи «Автоматизована система зважування ТЗ в русі (WIM) до 16.06.2030.

Вказані документи підтверджують що прилад автоматичний для зважування дорожніх транспортних засобів у русі WIM 3,3, є справними та придатними до експлуатації. Оскаржувана постанова містить посилання на вищезазначені свідоцтва про повірку.

Згідно із пунктом 5 абзацу 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», до сфери законодавчо регульованої метрології належить, серед іншого, такий вид діяльності, як контроль безпеки дорожнього руху та технічного стану транспортних засобів.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту.

Згідно із пунктами 6, 17 частини 1 статті 1 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність»: «засоби вимірювальної техніки - засоби вимірювань, вимірювальні системи, матеріальні міри, стандартні зразки та будь-які частини засобів вимірювань або вимірювальних систем, якщо ці частини можуть бути об`єктом спеціальних вимог та окремого оцінювання відповідності; періодична повірка засобів вимірювальної техніки - повірка, що проводиться протягом періоду експлуатації засобів вимірювальної техніки через встановлений проміжок часу (міжповірочний інтервал)».

Відповідно до ст. 8 Закону «Про метрологію та метрологічну діяльність», у сфері законодавчо регульованої метрології застосовуються засоби вимірювальної техніки, які відповідають вимогам щодо точності, регламентованим для таких засобів, у встановлених умовах їх експлуатації.

Питання оцінки відповідності засобів вимірювальної техніки засобів вимірювальної техніки, призначених для застосування у сфері законодавчо регульованої метрології врегульовано у розділі IV Закону «Про метрологію та метрологічну діяльність».

Зокрема, за статтею 16 цього Закону, оцінка відповідності законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки вимогам технічних регламентів проводиться у разі, коли це передбачено відповідними технічними регламентами.

Згідно із положеннями ст. 1 Закону України «Про технічні регламенти та оцінку відповідності», документ про відповідність, в тому числі, сертифікат відповідності - документ, що підтверджує виконання заданих вимог, які стосуються об`єкта оцінки відповідності.

Так, вимоги, яким повинні відповідати засоби вимірювальної техніки, що призначені для застосування у сфері законодавчо регульованої метрології, коли вони надаються на ринку та/або вводяться в експлуатацію для виконання завдань, пов`язаних з вимірюваннями, чітко визначені Технічним регламентом законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, затвердженого Кабінету Міністрів України від 13 січня 2016 р. № 94. Дія цього Технічного регламенту № 94 поширюється на засоби вимірювальної техніки, перелік яких наведено у додатку 1.

Прилади автоматичні для зважування дорожніх транспортних засобів у русі та вимірювання навантажень на вісь (ВІМ- комплекси), відповідно до п. 52 додатку № 1 Технічного регламенту № 94, віднесені до засобів вимірювальної техніки, призначених для застосування у сфері законодавчо регульованої метрології, на які поширюється дія Технічного регламенту законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки.

За пунктом 57 Технічного регламенту № 94, відповідність засобів вимірювальної техніки цьому Технічному регламенту повинна засвідчуватися шляхом нанесення на них знака відповідності та додаткового метрологічного маркування, передбачених у пунктах 58-70 цього Технічного регламенту.

Тобто, при введені в експлуатацію надається сертифікат перевірки типу засобу вимірювальної техніки, який засвідчує, що тип засобу вимірювальної техніки затверджено, тобто підтверджує, що вводиться в експлуатацію прилад автоматичний для зважування дорожніх транспортних засобів у русі, та сертифікат відповідності, який підтверджує, що на момент введення в експлуатацію прилад автоматичний для зважування дорожніх транспортних засобів у русі працює належно і відповідає вимогам Технічного регламенту.

Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», перелік категорій законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що підлягають періодичній повірці, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як передбачено пунктом 1 Переліку категорій законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що підлягають періодичній повірці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №374, прилади автоматичні для зважування дорожніх транспортних засобів у русі та вимірювання навантажень на вісь підлягають періодичній повірці.

Згідно із абзацом 2 частини 2 статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», міжповірочні інтервали законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки за категоріями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері метрології та метрологічної діяльності.

Також, відповідно до пункту 1 Міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями, затверджених Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.10.2016 №1747, прилади автоматичні для зважування дорожніх транспортних засобів у русі та вимірювання навантажень на вісь мають міжповірочний інтервал 1 рік.

З аналізу наведених положень вбачається, що законодавством України не передбачено проведення повірки при встановленні та введенні в експлуатацію нових приладів автоматичного зважування дорожніх транспортних засобів у русі та вимірювання навантажень на вісь, оскільки при їх встановленні проводиться процедура перевірки відповідності, про що видається відповідний сертифікат.

Отже, враховуючи те, що свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №35-02/1133 від 05.10.2023, № 35-02/1134 від 05.10.2023 року, № 35-02/1135 від 05.10.2023, № 35-02/1136 від 05.10.2023, № 23-21/000193 від 05.10.2023, № 23-21/000194 від 05.10.2023, № 23-21/000195 від 05.10.2023, №23-21/000196 від 05.10.2023, чинні до 02.10.2024, сертифікат перевірки типу UA.TR.001 76-20 Rev.0 Інформаційно-телекомунікаційної системи «Автоматизована система зважування ТЗ в русі (WIM) до 16.06.2030., технічний засіб фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті в автоматичному режимі WIM 3,3 відповідає вимогам,

Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на положення пункту 13 Порядку № 1174 та статті 16 Закону № 1314-VІІ з огляду на таке.

Так, відповідно до п. 13 Порядку № 1174 під час вимірювання габаритно-вагових параметрів транспортних засобів застосовуються засоби вимірювальної техніки, які відповідають вимогам законодавства про метрологію та метрологічну діяльність.

Згідно зі статтею 16 Закону № 1314-VІІ оцінка відповідності законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки вимогам технічних регламентів проводиться у разі, коли це передбачено відповідними технічними регламентами.

Проте, як зазначено вище апеляційним судом, відповідачем до матеріалів справи надано документи на технічний засіб WIM 3,3, які підтверджують його відповідають вимогам законодавства про метрологію та метрологічну діяльність, а також вимогам технічного регламенту.

З огляду на наведене, враховуючи наявність чинних сертифікатів відповідності технічного засобу WIM 3,3, на думку колегії суддів, вищевказані аргументи скаржника є необґрунтованими.

Окрім того, в апеляційній скарзі апелянт вказує, що суд першої інстанції не врахував, що не огляд транспортного засобу позивача призводить до об`єктивної неможливості встановлення відсутності ознак вантажного перевезення напівпричепом-контейнеровозом контейнеру.

Надаючи оцінку вищевказаним доводам апеляційний суд зауважує, що представником відповідача разом з відзивом на позовну заяву, долучено фотознімки транспортного засобу позивача в момент габаритно-вагового контролю за спірними постановами.

Як зазначалось вище апеляційним судом, з фотознімків доданих до оскаржуваних постанов, які долучено відповідачем до відзиву, встановлено, що вказаний у спірних постановах сідельний тягач з напівпричепом перевозив предмет з ознаками контейнеру, до конструкції якого внесено зміни - додано тентований верх. Вказаний предмет не містив маркування.

Разом з тим, апеляційний суд повторно наголошує, що контейнери, які в розумінні Порядку № 521 є обладнанням до колісного транспортного засобу підлягають сертифікації.

Проте, позивачем на підтвердження доводів позовної заяви до матеріалів справи також не долучено й сертифікатів контейнера, яким згідно тверджень позивача перевозився вантаж.

Поміж тим, колегія суддів зауважує, що статтею 74 КАС України визначено критерії допустимості доказів.

Так, згідно з частиною 1 статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до частини 2 статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що огляд транспортного засобу позивача за його місцезнаходженням не може підміняти надання позивачем сертифікатів на контейнер, що перевозився на момент габаритно-вагового контролю за спірними постановами, який має містити технічні характеристики такого контейнера, про які вказує позивач.

Відтак, у справі що розглядається, протокол огляду транспортного засобу позивача, як речового доказу, за умови відсутності вставленого чинним законодавством сертифікату на контейнер, не може відповідати критеріям допустимості, встановленим частиною 2 статті 74 КАС України.

За наведеного, вищевказані аргументи скаржника є необґрунтованими.

Також, колегія суддів, враховуючи необхідність оцінки посилань сторони по справі на рішення суду апеляційної інстанції (див. рішення ЄСПЛ у справі «Ганущак проти України» від 29.08.2024, заява № 40776/16), відхиляє посилання апелянта на постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024 у справі 490/7750/23, Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2023 у справі № 704/392/23, оскільки у вказаних справах апеляційні суди не досліджували питання щодо здійснення транспортними засобами перевезень саме контейнерів та відповідні докази.

Спірним питанням, як убачає суд із змісту зазначених судових рішень, було встановлення факту здійснення перевезень контейнеровозом. Натомість, у справі що розглядається, колегія суддів погодилась, що перевезення здійснювалось контейнеровозом з огляду на державну реєстрацію зазначеного колісного транспортного засобу.

Відтак обставини в рамках вказаних справ не є подібними до обставин у даній справі.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на іншу правову позицію судів апеляційної інстанції, зокрема викладену у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2024 у справі № 711/1534/24, в якій апеляційний суд виснував про необхідність дослідження технічних паспортів на контейнери.

Інші доводи апеляційної скарги, яким надано оцінку в мотивувальній частині постанови, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.11.2024 у справі № 523/275/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді А.Г. Федусик Г.В. Семенюк