Справа № 420/16318/24
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2025-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/16318/24

Перша інстанція: суддя Хурса О. О.,

повний текст судового рішення

складено 30.10.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУПФ) та просив:

- визнати протиправними дії ГУПФ щодо відмови в перерахунку та виплати ОСОБА_1 пенсії за віком, із зарахуванням в пільговому обчисленні періодів роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі з 13.09.1983 по 21.05.1991;

- зобов`язати ГУПФ здійснити з 02.03.2024 року перерахунок та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 із зарахуванням періодів роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі з 13.09.1983 по 21.05.1991 у пільговому обчисленні із розрахунку один рік роботи за один рік шість місяців, та з урахуванням заробітної плати зазначеної в довідці про заробітну плату для обчислення пенсії від 25.07.2002 року №35, виданої Відкритим акціонерним товариством Автотранспортное предприятие №10, із застосуванням районного коефіцієнту 1,70 до заробітної плати, який діяв на території Тюменської області з 01.01.1965 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУПФ щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 12.03.2024 року про перерахунок пенсії.

Зобов`язано ГУПФ розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 12.03.2024 року про перерахунок пенсії за віком та прийняти рішення про перерахунок або про відмову в перерахунку пенсії відповідно до частини п`ятої статті 45 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-IV (далі Закон №1058-IV).

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу призначена пенсія за віком відповідно до Закону №1058-IV.

Позивач звернувся до відповідача засобами поштового зв`язку із заявою від 12.03.2024 року, в якій просив: 1) зарахувати ОСОБА_1 в пільговому обчисленні (у полуторному розмірі за один рік і шість місяців) стаж роботи в місцевості, прирівняної до районів Крайньої Півночі з 13.09.1983 по 21.05.1991 у м.Нижньовартовськ Ханти-Мансійського автономного округу Югри; 2) здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з урахуванням розміру заробітної плати за 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 01.07.2000 за період з 01.01.1984 по 31.12.1988 на підставі довідки Відкритого акціонерного товариства АВТОТРАНСГІОРТНОЕ ПРЕДПРИЯТИЕ №10 в складі виробничого тресту автомобільного і водного транспорту ГЛАВТІОМЕННЕФТЕГАЗСТРОЯ від 25.07.2002 №35, із застосуванням районного коефіцієнту 70% до заробітної плати що діяв з 01.01.1965 року на території Тюменської області, на підставі Постанови Дсржкомпраці СРСР, Президії ВЦРГІС від 29.12.1964 №611/35 Про районний коефіцієнт до заробітної плати працівників підприємств і організацій нафтової і газової промисловості, геологорозвідувальних, будівництва об`єктів нафтогазовидобувної промисловості, а також обслуговуючих їх організацій і господарств на території Ямало-Ненепького національного округу південніше Полярного кола і Ханти-Мансійського національного округу північніше 60 град, північної широти Тюменської області.

Листом №11547-10481/А-02/8-1500/24 від 11.04.2024 року відповідач повідомив, що перевіркою електронної пенсійної справи встановлено, що до страхового стажу неправомірно зараховано період з 01.08.1989 року по 01.08.1990 року за записами трудової книжки, оскільки час відбування покарання у вигляді виправних робіт не зараховується до загального та безперервного трудового стажу. До Головних управлінь Пенсійного фонду України у Волинській та в Запорізькій областях 08.04.2024 року направлено лист щодо перегляду прийнятого рішення щодо визначення права на призначення пенсії за віком, в зв`язку з чим виплату пенсії припинено. Також проінформовано, що періоди роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі з 13.08.1983 року по 21.05.1991 року не зараховані до страхового стажу в пільговому обчисленні, оскільки відсутня інформація про укладення строкових трудових договорів про роботу в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Також відповідач вказав, що проводити розрахунок середньомісячного заробітку при обчисленні пенсії за даними довідки про заробітну плату від 25.07.2002 року №35, виданої ВАТ Автотранспортное предприятие №10, немає підстав, оскільки зазначена довідка про заробітну плату не підтверджена первинними документами.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах пенсійної справи відсутнє рішення територіального органу Пенсійного фонду про перерахунок або про відмову в перерахунку пенсії, що свідчить про те, що заява позивача про перерахунок пенсії є нерозглянутою.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що не відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Так, відповідно до Конституції України громадяни мають право на соціальний захист у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, у старості та в інших випадках, установлених законом (частина перша статті 46 Конституції України). В Україні на конституційному рівні гарантовано право громадян на соціальний захист, для забезпечення якого необхідне здійснення комплексу державно-правових заходів, одним із яких є законодавче визначення основ соціального захисту, форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).

Європейська соціальна хартія (European Social Charter) (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі міжнародними зобов`язаннями України.

Формою здійснення особою права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки та реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею через уповноважені органи влади.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до ГУПФ з заявою про перерахунок пенсії відповідно до положень Закону №1058-IV.

Відповідач, листом повідомив позивача про відсутність підстав для такого перерахунку.

Апеляційний суд зазначає, що рішення, які приймаються за зверненнями, повинні бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах чинного законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне і правильне виконання рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів до поновлення порушених прав громадян.

Так, зі змісту листа відповідача стає очевидним, що відповідач не вбачає підстав для перерахунку пенсії позивачеві, тобто фактично відмовив у перерахунку.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень вирішити питання перерахунку пенсії або відмови в її перерахунку саме у формі прийняття рішення (чи наказу), коли з наданої листом відповіді стає зрозуміло, що відповідь для заявника є негативною, має ознаки формалізму.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12).

З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, відмова у формі листа свідчить про відсутність наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством. Оскільки процес надання позивачу відмови у перерахунку пенсії без прийняття відповідного владного управлінського рішення може бути тривалим, то в даному випадку належним способом захисту порушеного права є саме вирішення судом питання про визнання протиправною відмови ГУПФ, викладеної в листі від 11.04.2024 року та зобов`язання вчинити певні дії (або ж відмовити в задоволенні цих вимог) в залежності від обґрунтованості заявлених позивачем вимог по суті.

Щодо зарахування в пільговому обчисленні періодів роботи позивача в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі з 13.09.1983 по 21.05.1991, колегія суддів зазначає наступне.

За правилами пункту 5 Прикінцевих положень Закону №1058-IV період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01 січня 1991 року.

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року №148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".

Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 110 Положення про порядок призначення і виплати державних пенсій, затвердженого постановою ради Міністрів СРСР від 3 серпня 1972 року №590, робота в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, з 1 березня 1960 року зараховується в стаж в полуторному розмірі за умови, якщо працівник мав право на пільги, встановлені статтею 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, працюючих в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".

Згідно із статтю 3 Тимчасової угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та в місцевостях, які прирівняні до даних районі, в галузі пенсійного забезпечення від 19.01.1993 року, при призначенні пенсії у відповідності із статтею 1 цієї Тимчасової Угоди на території України, компетентні органи Російської Федерації відшкодують витрати на виплату цієї пенсії у тій її частині, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, починаючи з 01.01.1991 року. У цьому випадку частина пенсії, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, обчислюються за нормами законодавства Російської Федерації. Порядок відшкодування витрат на виплату зазначених вище пенсій регулюються спеціальною Угодою між компетентними органами Сторін. Відшкодування витрат у відповідності із пунктом 1 цієї статті здійснюється до виникнення права на пенсійне забезпечення згідно законодавства України (з врахуванням Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992).

Тобто, вказана Тимчасова угода надає громадянам сторін цієї угоди право на достроковий вихід на пенсію по старості (за віком) за вказаних у статті 1 угоди умов, а також визначає порядок реалізації цього права.

Стаття 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року закріплює принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 3 Угоди від 13.03.1992 року також передбачено, що всі витрати, пов`язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.

Статтею 3 Тимчасової Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі, та в місцевостях, які прирівняні до даних районів, в галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993 передбачено, що при призначенні пенсії у відповідності із статтею 1 цієї Тимчасової Угоди на території України, компетентні органи Російської Федерації відшкодують витрати на виплату цієї пенсії у тій її частині, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, починаючи з 01.01.1991 року. У цьому випадку частина пенсії, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого у районах Крайньої Півночі або у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, обчислюється за нормами законодавства Російської Федерації.

Згідно зі статтею 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Відповідно до статті 13 Угоди кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.

Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Оскільки основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, то відповідними доказами може бути трудова книжка, в якій є наявний штамп підприємства про розповсюдження пільг по обчисленню стажу роботи або довідка роботодавця, в якій зазначено про факт роботи за строковим трудовим договором, період, на який він був укладений, та розповсюдження на особу пільг по обчисленню стажу за цей період.

Перелік районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на яких розповсюджується дія Указів Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року і від 26 вересня 1967 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", визначений постановою Ради Міністрів СРСР №1029 від 10 листопада 1967 року.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, місцевість, де працював позивач - Ханти-Мансійський автономний округ, відносилась до районів Крайньої Півночі.

З огляду на вищенаведені норми права, для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Тобто, достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупності.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 590/871/17, від 07 червня 2018 року у справі №173/637/17, від 03 липня 2018 року у справі № 302/662/17-а, від 27 лютого 2022 року у справі № 560/755/19.

Як вбачається з матеріалів справи, періоди роботи позивача з 13.09.1983 року по 21.05.1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, підтверджуються записами трудової книжки та архівними довідками.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, позивач має право на зарахування стажу роботи в місцевості, прирівняної до районів Крайньої Півночі, з 13.09.1983 року по 21.05.1991 року у м.Нижньовартовськ Ханти-Мансійського автономного округу Югри у пільговому обчисленні із розрахунку один рік за один рік і шість місяців.

Щодо посилання апелянта на припинення Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, судова колегія зазначає наступне.

Постановою від 29.11.2022 року №1328 КМУ постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 року у м.Москві. Міністерству закордонних справ в установленому порядку повідомити депозитарія про вихід з Угоди, зазначеної в пункті 1 цієї постанови.

Листом Міністерства закордонних справ України від 29.12.2022 року №72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого Постановою КМУ від 23.04.2001 року №376 (зі змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка вчинена 13.03.1992 року в м.Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19.06.2023 року.

Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10.01.2023 року, яке було опубліковане у Офіційному віснику України 10.01.2023 року, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року для України 19.06.2023 року.

У Рішенні від 09.02.1999 року №1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З урахуванням викладеного, колегія суддів констатує, що на час трудової діяльності позивача у спірний період та звернення позивача пенсійного органу із заявами як про призначення так і про перерахунок пенсії Угода була чинною, а тому її положення протиправно не застосовані відповідачем.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі №340/4436/23 від 18 листопада 2024 року.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає протиправними дії відповідача щодо відмови в перерахунку та виплати ОСОБА_1 пенсії за віком, із зарахуванням в пільговому обчисленні періодів роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі з 13.09.1983 року по 21.05.1991 року.

При цьому, колегія суддів враховує, що згідно запису №12 у трудовій книжці позивача час відбування покарання у вигляді виправних робот не зараховується до загального безперервного трудового стажу.

Таким чином, зарахуванню до пільгового стажу позивача підлягають періоди з 13.09.1983 року по 30.06.1989 року та з 02.08.1990 року по 21.05.1991 року.

Апеляційний суд наголошує, що відповідно до ч.2 ст.308 КАС України cуд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки апеляційним судом було встановлено, що відповідач своїм листом фактично відмовив у задоволенні заяви позивача, зазначивши про відсутність, на його думку, підстав для перерахунку пенсії, а судом, в свою чергу, встановлено наявність у позивача права на перерахунок пенсії за віком із зарахуванням в пільговому обчисленні періодів роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі з 13.09.1983 по 21.05.1991, колегія суддів констатує, що судом 1-ї інстанції під час розгляду справи було допущено неправильне застосування норм матеріального права.

У розумінні приписів ст.308 КАСУ вказане є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Крім цього, на переконання апеляційного суду, належним способом захисту права позивача, за таких обставин, є визнання протиправними дій ГУПФУ в Одеській області щодо відмови в перерахунку та виплати ОСОБА_1 пенсії за віком, із зарахуванням в пільговому обчисленні періодів роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, а також зобов`язання відповідача провести перерахунок пенсії за віком ОСОБА_2 із зарахуванням в пільговому обчисленні періодів роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі з 13.09.1983 року по 30.06.1989 року та з 02.08.1990 року по 21.05.1991 року.

Водночас, колегія суддів вважає, що частина позовних вимог щодо застосування районного коефіцієнту 1,70 до заробітної плати задоволенню не підлягає, оскільки у даних правовідносинах спірним є саме питання зарахування періодів роботи у пільговому обчисленні, а не розмір заробітної плати.

З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції було формально вказано на неналежний розгляд заяви позивача та не було надано оцінки фактичним обставинам справи, як наслідок, допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року скасувати.

Прийняти нову постанову суду, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови в перерахунку та виплати ОСОБА_1 пенсії за віком, із зарахуванням в пільговому обчисленні періодів роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 із зарахуванням в пільговому обчисленні періодів роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі з 13.09.1983 року по 30.06.1989 року та з 02.08.1990 року по 21.05.1991 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук