Справа № 520/24354/24
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 р. Справа № 520/24354/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Мінаєвої О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2024, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., м. Харків по справі № 520/24354/24

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, що полягає у наданні недостовірної та неповної інформації щодо розміру суддівської винагороди судді Барвінківського районного суду Харківської області ОСОБА_2 , який за 2022 рік за декларацією склав 1493549 грн., а за Листом Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області № 07-05/ М-52/50/2024 від 26.08.2024 року за період з 08.04. по 31.12.2022 року декларант нібито не отримав нічого.

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області надати достовірну та повну інформацію щодо розміру суддівської винагороди судді Барвінківського районного суду Харківської області ОСОБА_2 за період від 08.04. по 31.12.2022 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що оскаржуване Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року у справі №520/24354/24 не відповідає положенням Конституції України, діючому законодавству та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому підлягає скасуванню.

Зауважив, що в порушення вимог ч. 3 ст. 22 Закону України Про доступ до публічної інформації Листом Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області № 07-05/М-52/50/2024 від 26.08.2024 року на його запит розпорядник інформації надав недостовірну та неповну інформацію, вказавши на невиплату суддівської винагороди судді Барвінківського районного суду Харківської області - ОСОБА_2 за період від 08.04. по 31.12.2022 року, що порушили законні права та інтереси запитувача, тобто його права.

В той же час, як слідує із Єдиного державного реєстру декларацій розмір суддівської винагороди судді Барвінківського районного суду Харківської області ОСОБА_2 за 2022 рік склав 1493549 грн., що не відповідає інформації, наданої відповідачем.

Отже, розмір суддівської винагороди судді Барвінківського районного суду Харківської області - ОСОБА_2 за 2022 рік за декларацією склав 1493549 грн., а за Листом Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області № 07-05/М-52/50/2024 від 26.08.2024 року за період від 08.04. по 31.12.2022 року декларант нібито не отримав нічого.

Разом з тим, як передбачено п. 10 ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Посилання суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні на те, що вказані позиції в розрахункових листах, становлять 0,00 грн. та означають те, що немає кредиторської заборгованості Територіального управління - тобто недоплаченої суддівської винагороди або заробітної плати працівнику апарату суду, яка була нарахована, але за браком фінансування не виплачена; а також немає жодного боргу судді або працівника апарату суду перед Територіальним управлінням у випадку виникнення непередбачуваної ситуації з переплатою (наприклад, у разі відкриття лікарняного при вже сплаченій суддівській винагороді або заробітній платі) не дає відповіді на поставлені ним питання.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Зауважив, що Територіальним управлінням було виконано обов`язки встановлені в вищезазначеній статті закону, інформація, яка була надана ОСОБА_1 є достовірною, точною та повною, яка не підлягає оновленню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 21 серпня 2024 року відповідно до положень ст. 34 Конституції України, Законів України «Про доступ до публічної інформації», відповідачу засобами електронного зв`язку із застосуванням КЕП на електронну адресу: позивачем поданий запит про надання інформації щодо виплати суддівської винагороди судді Барвінківського районного суду Харківської області - ОСОБА_2 та помічнику останнього - ОСОБА_3 за період від 08.04.2022 року по 1 травня 2023 року помісячно, вказавши всі складові /а.с. 6-7/.

Листом № 07-05/М-52/50/2024 від 26.08.2024 року Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Харківській області на запит позивача надано інформацію, а саме розрахункові листи щодо виплат судді Барвінківського районного суду Харківської області ОСОБА_2 та його помічника ОСОБА_3 за період з 08.04.2022 по 01.05.2023 /а.с. 9-17/.

Позивач, посилаючись на надання недостовірної та неповної інформації щодо розміру суддівської винагороди судді Барвінківського районного суду Харківської області ОСОБА_2 , який за 2022 рік за декларацією склав 1493549 грн., а за Листом Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області № 07-05/М-52/50/2024 від 26.08.2024 року за період від 08.04. по 31.12.2022 року декларант нібито не отримав нічого, звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, залишаючи позов без задоволення, виходив з того, що відповідачем надана позивачу відповідь на його запит від 26.08.2024 за вих. № 07-05/М-52/50/2024 у передбачений законом спосіб та в строки, визначені Законом України "Про доступ до публічної інформації", тому доводи позивача про ненадання йому в передбачений законодавством строк належної відповіді на його запит є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Правовідносини, які складаються у сфері розгляду звернень суб`єктів стосовно отримання публічної інформації, врегульовані Конституцією України та відповідними спеціальними законами, а саме Законом України "Про інформацію" від 02.10.1996 № 2657-XII (далі по тексту - Закон № 2657-XII) та Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі по тексту - Закон № 2939-VI).

Відповідно до частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (ст. 34 Конституції України).

За змістом ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У Рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012, даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, зазначено, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац шостий пункту 4, абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення).

У абзаці третьому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 01.06.2016 № 2-рп/2016 Конституційний Суд України відмічено, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.

Конституційний Суд України визначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок (абзац другий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019).

У Рішенні Першого сенату Конституційного Суду України від 22.01.2020 № 1-р(I)/2020 Конституційний Суд України наголосив, що право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац сьомий пункту 2.2 мотивувальної частини даного Рішення).

Відповідно ст. 1 Закону України "Про інформацію" № 2657-XII від 2 жовтня 1992 року інформація - є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно статей 5 та 7 Закону України «Про інформацію» №2657-ХІІ від 02.10.1992, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Право на інформацію охороняється законом.

Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати право особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України «Про доступ до публічної інформації» №2939-VI від 13.01.2011.

За визначенням в ч. 1 ст. 1 цього Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 13 вказаного Закону розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Відповідно до ст. 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується:

1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;

2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;

3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;

4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;

5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;

6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації; 2) надання інформації за запитами на інформацію (ст. 5 Закону).

За визначенням в ч. 1 ст. 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

При цьому запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (ч. 2 ст. 19 Закону № 2939-VI).

Згідно приписів ч. 1 ст. 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 вказаного Закону розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (ч. 2 ст. 22 Закону № 2939-VI).

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником (ч. 3 ст. 22 Закону № 2939-VI).

Аналіз вищенаведених норм дає підстави дійти висновку, що орган, до якого направлено запит громадянина на отримання публічної інформації, зобов`язаний об`єктивно і вчасно його розглянути, перевірити викладені в ньому факти, та надати запитувачу достовірну, точну й повну інформацію на його запит у встановлені законом строки.

В п. 1 Постанови Пленум Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» зазначено, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Велика палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 8 листопада 2016 року у справі «Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary» (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати у кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин. Для цього, серед критеріїв, має бути оцінено чи є інформація готовою та доступною. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VI відмова в задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, наведених у пунктах 1-3 частини другої статті 6 Закону.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до відповідача, як розпорядника публічної інформації, на підставі Закону України "Про доступ до публічної інформації" із запитом, в якому просив надати інформацію щодо виплати суддівської винагороди судді Барвінківського районного суду Харківської області - ОСОБА_2 та помічнику останнього - ОСОБА_3 за період від 08.04.2022 року по 1 травня 2023 помісячно, вказавши всі складові.

Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Харківській області на запит ОСОБА_1 було надано відповідь від 26.08.2024 за вих. № 07-05/М-52/50/2024 у передбачений законом спосіб та в строки, визначені Законом України "Про доступ до публічної інформації". Так, відповідачем було направлено розрахункові листи щодо виплат судді Барвінківського районного суду Харківської області ОСОБА_2 та його помічника ОСОБА_3 за період з 08.04.2022 по 01.05.2023.

Отже, доводи позивача про ненадання йому у передбачений законодавством строк належної відповіді на його запит є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що відповідачем надано недостовірну та неповну інформацію щодо розміру суддівської винагороди судді Барвінківського районного суду Харківської області ОСОБА_2 , оскільки за 2022 рік за декларацією такий розмір склав 1493549 грн., а за Листом Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області № 07-05/М-52/50/2024 від 26.08.2024 року за період від 08.04. по 31.12.2022 року декларант нібито не отримав нічого, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь - якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Отже, публічною інформацією є вже існуюча річ матеріального світу - інформація, котра фізично знаходиться у володінні особи, у відання якої передано повноваження з приводу виконання функцій держави чи місцевого самоврядування.

Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Судом встановлено, що в процесі виконання обов`язків щодо нарахування та виплати суддівської винагороди суддям місцевих загальних судів Харківської області та заробітної плати працівникам апаратів судів, Територіальне управління користується дистрибутивом Комп`ютерної програми «Комплексна система автоматизації підприємства «ІС-ПРО».

Дана програма дозволяє акумулювати та обробляти інформацію в тому числі щодо нарахованої та виплаченої суддівської винагороди, заробітної плати працівників судів, а також одним із функціоналів даної програми є автоматичне формування розрахункових листів по кожній особі. Розрахункові листи формуються виключно за формою, яка і була надана громадянину ОСОБА_1 у додатках до відповіді від 26.08.2024 № 07-05/М-52/50/2024 на інформаційний запит.

Судом також встановлено, що розрахункові листи містять такі позиції як «Борг за підприємством», «Борг за працівником», «Належить до виплати». Вказані позиції в розрахункових листах, становлять 0,00 грн. та означають те, що немає кредиторської заборгованості Територіального управління - тобто недоплаченої суддівської винагороди або заробітної плати працівнику апарату суду, яка була нарахована, але за браком фінансування не виплачена; а також немає жодного боргу судді або працівника апарату суду перед Територіальним управлінням у випадку виникнення непередбачуваної ситуації з переплатою (наприклад, у разі відкриття лікарняного при вже сплаченій суддівській винагороді або заробітній платі).

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що Територіальним управлінням було виконано обов`язок, щодо надання позивачу достовірної, точної та повної інформації, яка не підлягає оновленню.

Щодо доводів апелянта про допущення відповідачем протиправної бездіяльності, колегія суддів зазначає, що протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Разом з тим, твердження позивача щодо бездіяльності відповідача в спірних правовідносинах спростовується матеріалами справи.

Суд зазначає, що лише незгода позивача з отриманою інформацією, яка викладена відповідачем у відповіді на звернення, не є свідченням про порушення прав позивача та не є підставою для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивачем не наведено обґрунтованих обставин щодо протиправної бездіяльності відповідача, що є предметом оскарження в даній справі. Судовим розглядом не встановлено факту недодержання суб`єктом владних повноважень процедури реалізації управлінської функції, а також не виявлено факту порушення суб`єктом владних повноважень прав позивача у сфері публічно-правових відносин.

За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, тому адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2024 року по справі № 520/24354/24 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2024 по справі № 520/24354/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.А. Спаскін О.М. Мінаєва