Справа № 280/2839/24
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 лютого 2025 року м. Дніпросправа № 280/2839/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року (суддя Бойченко Ю.П.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 зверунлась до суду із адміністративним позвоом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому позивачка просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яка полягає у не поновленні виплати пенсії за віком пенсіонеру ОСОБА_1 , а також у не нарахуванні і не виплаті їй пенсії за період з 01.05.2022 до 29.02.2024;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області нарахувати і виплатити пенсію за віком пенсіонеру ОСОБА_1 за період з 01.05.2022 до 29.02.2024, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 постійно проживала та була зареєстрована у м. Джанкой, АРК, де з 2001 року перебувала на обліку як пенсіонер за віком. У травні 2018 року позивач виїхала до м. Запоріжжя та зареєструвалася як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується відповідною довідкою. Однак, органи Пенсійного фонду виплату пенсії не відновили, тому позивач до 01.05.2022 отримувала пенсію від Пенсійного фонду РФ. В подальшому, з 01.03.2024 виплату пенсії відновлено, проте не виплачено її за період з 01.05.2022 по 29.02.2024. Позивач вважає таку бездіяльність протиправною та просить задовольнити позов. Крім того зазначає, що має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії від 27.03.2024 № 10.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 01.05.2022.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 поновлену з 01.05.2022 пенсію за віком, з урахуванням вже виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій зазначено на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки усім доводам сторін у справі, зокрема те, що виплату пенсії позивачу за новим місцем проживання можливо здійснювати після надходження пенсійної справи, за матеріалами якої буде визначено розмір пенсії згідно із законодавством України, та після припинення виплати пенсії за попереднім місцем перебування на обліку. В разі надання до відділу обслуговування громадян (сервісного центру) сформованої належним чином пенсійної справи, отриманої в органах Пенсійного фонду РФ, з документами про припинення виплати пенсії на території РФ, буде прийнято відповідне рішення щодо можливості призначення пенсії згідно з законддавством України. Враховуючи наведене просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, яка постійно проживала в м. Джанкой, АРК, де отримувала пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення від 02.04.2001 серії НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 08.05.2018 № , виданої УСЗН ЗМР по Шевченківському району, фактичним місцем проживання/передбування позивачки є м. Запоріжжя.

15.02.2024 позивачка звернулася до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою за призначенням/перерахунком пенсії, в якій просила призначити пенсію за віком. У заяві додатково повідомлено, що з 15.03.2014 позивачці призначена пенсія в АР Крим, виплата якої призупинена з 01.05.2022. Заяву, за принципом екстериторіальності, розглянуто ГУ ПФУ у Львівській області.

Рішенням від 22.02.2024 № 10 позивачці призначена пенсія за віком, проте в подальшому заяву опрацьовано повторно та прийнято рішення від 27.03.2024 № 10 про відмову у призначенні пенсії. Зазначені обставини підтверджуються листом ГУ ПФУ у Львівській області від 27.03.2024 № 1300-5304-9/48961.

Рішення від 27.03.2024 № 10 обґрунтоване тим, шо до переліку документів не долучено пенсійну справу, в якій зібрано усі необхідні документи і яка підтверджує, що пенсіонер до переїзду на постійне або тимчасове місце проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці, одержував пенсію. Для визначення права на призначення (поновлення) пенсійної виплати необхідно надати пенсійну справу, а також довідку - атестат про дату припинення виплати пенсії на попередньому місці проживання.

Наведені обставини зумовили звернення ОСОБА_1 до суду з даною позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року, держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, який набрав чинності з 01.01.2004 (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку, чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідно виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Постановою Правління Пенсійного фонду України затверджено Порядок обліку, зберігання, оформлення та видачі пенсійних посвідчень в Пенсійному фонді України та його органах» від 25.03.2004 №4-1 (чинний, станом на дату видачі позивачу пенсійного посвідчення), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 6 квітня 2004 р. за №427/9026, відповідно до п. 1 якого документом, який підтверджує призначення громадянину пенсії, є пенсійне посвідчення (далі - посвідчення), що видається органом Пенсійного фонду України.

Таким чином, пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 , видане органами Пенсійного фонду України 02.04.2001, підтверджує факт перебування позивачки на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримання нею пенсії за віком.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №243/5279/17.

Так, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону (частина 2 ст. 49 Закону № 1058-IV).

15.02.2024 позивачка звернулася до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою за призначенням/перерахунком пенсії, в якій просила призначити пенсію за віком. У заяві додатково повідомлено, що з 15.03.2014 позивачці призначена пенсія в АР Крим, виплата якої призупинена з 01.05.2022. Заяву, за принципом екстериторіальності, розглянуто ГУ ПФУ у Львівській області.

Рішенням від 22.02.2024 № 10 позивачці призначена пенсія за віком, проте в подальшому заяву опрацьовано повторно та прийнято рішення від 27.03.2024 № 10 про відмову у призначенні пенсії. Зазначені обставини підтверджуються листом ГУ ПФУ у Львівській області від 27.03.2024 № 1300-5304-9/48961.

Рішення від 27.03.2024 № 10 обґрунтоване тим, шо до переліку документів не долучено пенсійну справу, в якій зібрано усі необхідні документи і яка підтверджує, що пенсіонер до переїзду на постійне або тимчасове місце проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці, одержував пенсію. Для визначення права на призначення (поновлення) пенсійної виплати необхідно надати пенсійну справу, а також довідку - атестат про дату припинення виплати пенсії на попередньому місці проживання.

Проте, 15.04.2014 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII (далі - Закон №1207-VII), яким визначено статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії російської федерації, встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1207-VII сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнано тимчасово окупованою територією.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 7 цього Закону для громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території, реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення … здійснюється відповідно до законодавства України. Виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Водночас, порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 234 (далі - Порядок №234).

У п. 1 зазначено, що цей Порядок визначає механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у Російській Федерації (далі - особи).

Пунктом 4 Порядку №234 визначено, що територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів російської федерації; виплата пенсії після надходження-пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Водночас, Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Порядок №22-1).

Пунктом 1.5 розділу І Порядку №22-1 розгляд заяв, передбачених пунктом 1.1 цього розділу, поданих громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, здійснюється з урахуванням Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року №234.

Внутрішньо переміщені особи (крім осіб, зазначених в абзаці двадцять четвертому пункту 2 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509) подають заяви з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Абзацом 4 пп. 3 п. 2.8 Розділу ІІ Порядку 22-1 громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження на запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону № 1207-VII, гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Аналізуючи обставини справи та вимоги чинного законодавства суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що неможливість отримання документів, необхідних для поновлення пенсії особам, які отримували виплати пенсійні виплати на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя з покликанням на вищенаведені положення Порядку №22-1, не заслуговують на увагу, оскільки враховуючи наведені положення, зокрема щодо розгляду заяв з урахуванням Порядку №234, подання заяви в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта, здійснення запиту щодо пенсійної справи, поширюються виключно на осіб, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації.

Натомість з матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що на час звернення до пенсійного органу (лютий 2024 року) позивач не проживала на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя (проживає у м. Запоріжжі), що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 08.05.2018 № , а також листом Управління підтримки внтрішньо переміщених осіб та господарського забезпечення Департаменту соціального захисту населення ЗМР від 23.02.2024 № 01.01-09/1663, відповідно до якого зазначена довідка є дійсною.

Отже, відсутність пенсійної справи позивачки та наявних у ній документів не може бути підставою для не поновлення їй пенсії.

Так, Верховний Суд сформував висновок щодо застосування норм права, згідно з яким відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення (постанови від 10.12.2020 у справі № 200/3663/16-а, від 22.09.2021 у справі № 308/3864/17 тощо).

Отже, оскільки на час звернення до пенсійного органу (лютий 2024 року) позивач не проживала на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя (проживає у м. Запоріжжі), а тому до неї не можуть бути застосовані положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII та прийнятий на її виконання Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 234.

Відповідно, не застосовується і пункт 4 Порядку № 234, яким визначено, що територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів російської федерації; виплата пенсії після надходження-пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі № 320/424/23.

Як це правильно зазначив суд першої інстанції, не може слугувати також підставою для відмови у поновленні пенсії не внесення відповідних змін до законодавства України, а відтак відмова відповідача у поновленні пенсії позивачці є протиправною, оскільки така ґрунтується на нормах законодавства, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Щодо висновків суду в частині зобов`язання відповідача поновити пенсію позивачці то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Як вже було зазначено раніше, приписами Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 особам, які проживали на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, залишили її та зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади України здійснюють свої повноваження, призначається або поновлюється виплата пенсії.

Також ст. 7 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992 визначено, що при переселенні пенсіонера в межах держав - учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим проживання пенсіонера. Розмір пенсії переглядається у відповідності до законодавства держави-учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 Угоди.

За таких обставин чинним законодавством та міжнародними договорами, згоду на виконання яких надано Україною, не передбачено повторне призначення пенсії.

Водночас, з поданої позивачкою заяви від 15.02.2024 та доданих до неї документів слідує про намір поновити виплату пенсію. При цьому відповідач не спростовує того факту, що позивачці вже була призначення пенсія. Таким чином подана позивачкою заява стосувалася саме права на поновлення виплати пенсії, а не призначення пенсії.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що припинення виплати пенсії позивачці було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у позивачки права на виплату раніш призначеної пенсії за віком незалежно від того, чи наявна в пенсійного органу можливість витребувати пенсійну справу позивачки, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22.09.2021 у справі №308/3864/17, де суд дійшов висновку, що відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог скаржника та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко