Справа № 380/19954/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 380/19954/24 пров. № А/857/32552/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року про повернення позовної заяви у справі № 380/19954/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправними дій,-

суддя в 1-й інстанції Кондратюк Ю.С.,

дата постановлення ухвали 11.11.2024,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 11.11.2024, -

В С Т А Н О В И В :

На розгляді у Львівському окружному адміністративному суді перебувала позовна заява ОСОБА_1 (далі апелянт, позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій просила:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення, виплаченої у 2017 році та матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань, виплаченої у 2017 році, без урахування у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44;

- зобов?язати Військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 , допомоги на оздоровлення, виплаченої у 2017 році та матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань, виплаченої у 2017 році, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, та виплатити відповідно у наступних розмірах: 10 351,2 грн. допомоги на оздоровлення за 2017 рік, та 10 351,2 грн матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2017 рік. Виплату провести з урахуванням виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань, виплаченої у 2021 та 2022 роках у розмірах, менших ніж встановлені законодавчо, та не здійснення нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань у 2023 році, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 провести нарахування та перерахунок ОСОБА_1 , матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань, з включенням до її складу посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, та здійснити виплати у наступних розмірах за 2020 рік у розмірі 14662,82 грн, за 2021 рік у розмірі 15070,68 грн, за 2022 рік у розмірі 43 496,25 грн, за 2023 рік у розмірі 41 661,11 грн. Виплату провести із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44.

Ухвалою від 11.11.2024 у задоволенні заяви представника позивача Ставничого П.І. від 31.10.2024 про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду відмовлено; позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії повернуто позивачеві.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, таку оскаржила позивач, подавши на неї апеляційну скаргу, у якій просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послалася на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на її думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Зазначає, що до усіх виплат, право на отримання яких має працівник відповідно до умов трудового договору та державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (посадовий оклад, оклад за військовим званням, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата надбавок та премій, які відповідно, є складовою заробітної плати).

Аналізуючи положення ст.ст. 233, 234 та 116 КЗпП апелянт вказує, що роботодавець зобов`язаний письмово повідомити працівника про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні із зазначенням окремо кожного виду виплати в день їх виплати; на працівника не покладено обов`язку щодо дій, направлених на те, щоб дізнатись суми, нараховані, однак йому не виплачені; у роботодавця існує обов`язок здійснити розрахунок, а не право не виплачувати законодавчо передбачені виплати і в подальшому прикриватися судовими інстанціями та поняттями «дізнався», «повинен був дізнатися»; у вказаних нормах відсутні положення про «дізнався» або «повинен був дізнатися».

Крім того зауважено, що ні станом на дату звільнення 19.04.2023, ні станом на дату подання позову 25.09.2024, позивач так і не отримав жодного письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Також апелянт вказала, що адвокатський запит був націлений не на вчинення дій позивача щодо реалізації позивачем свого права, з якою суд не пов`язує перебіг строку звернення до суду, а на змушення роботодавця виконати вимоги ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Саме дії відповідача як органу державної влади є поважними та об`єктивними причинами пропуску строку звернення до суду, а у позивача відсутні інші можливості захистити свої права та свободи окрім як звернутися до суду із цим позовом.

Враховуючи викладене, вважає, що існують поважні та об`єктивні причини пропуску строку звернення до суду, а також наявні підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом.

12.02.2024 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вказав, що згідно з наказами командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №2 від 04.01.2017 та № 191 від 16.09.2020 лейтенанта ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника фінансово-економічної служби НОМЕР_3 об`єднаного центру забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 та на посаду помічника начальника центру з фінансово-економічної роботи-начальника фінансово-економічної служби НОМЕР_3 об`єднаного центру забезпечення ОК « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яку вона обіймала до 09.05.2023, відповідно, та звільнена наказом №143 від 09.05.2023. Картки особового рахунку, як додані до матеріалів справи підписані виконавцем заступником начальника фінансово-економічної служби лейтенантом ОСОБА_1 , яка відповідно і здійснювала нарахування грошового забезпечення.

За таких обставин твердження позивача про те, що вона не знала до моменту отримання відповіді на адвокатський запит про суми, які нараховувалися та виплачувалися під час проходження військової служби та при звільненні не відповідають дійсності.

При виключенні зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та зняття з всіх видів грошового забезпечення, в тому числі й з фінансового, позивач отримала витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій) частині №143 від 09.05.2023.

Отже, перебуваючи на посаді заступника начальника фінансово-економічної служби, а пізніше на посаді помічника начальника центру з фінансово-економічної роботи начальника фінансово-економічної служби, позивач безпосередньо здійснювала нарахування грошового забезпечення, знала які суми і в якому розмірі їй нараховані та виплачені, однак звернулася до суду тільки 25.09.2024, тобто через 16 місяців після виключення її зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2024 без змін.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ухвалою від 30.09.2024 дану позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення виявлених судом недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) днів з отримання копії ухвали шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням причин пропуску такого строку із зазначенням причин пропуску такого строку та наданням відповідних доказів.

15.10.2024 від позивача надійшла заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням поважності підстав для поновлення строку звернення до суду.

Так, зазначено, що ні станом на дату звільнення 19.04.2023, ні станом на дату подання позову - 25.09.2024, позивач так і не отримав жодного письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Звернуто увагу на те, що відповідач цинічно, шляхом бездіяльності, добровільно не вживаючи заходів по перерахунку виплачених сум - продовжує не виплачувати відповідну індексацію, що являється триваючою дією, яка почалась із порушення імперативних норм, які визначають порядок нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, і продовжувались дані незаконні дії до моменту звільнення, про що стало відомо позивачу саме після отримання 05.09.2024 відповіді від відповідача на адвокатський запит.

Крім того, акцентовано увагу суду на тому, що як станом на дату подання позову - 25.09.2024, так і станом на момент подання заяви щодо причин пропуску строку звернення до суду від 07.10.2024, відповідач добровільно так і не здійснив перерахунок і виплату індексації грошового забезпечення, що є черговим підтвердженням триваючого ігнорування з боку відповідача законодавства України загалом і прав і свобод відповідача - зокрема.

Ухвалою судді від 21.10.2024 у задоволенні заяви представника позивача Ставичного П.І. від 07.10.2024 про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду відмовлено. Продовжено ОСОБА_1 процесуальний строк, встановлений ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2024 про залишення позовної заяви без руху, для усунення недоліків позовної заяви. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви десять днів з дня отримання копії ухвали з питань продовження процесуального строку, шляхом подання суду:

- заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних причин пропуску такого строку або зазначенням інших підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду та наданням відповідних доказів.

На виконання вимог ухвали судді від 21.10.2024 позивач 06.11.2024 подав заяву від 31.10.2024, в якій просить суд поновити строки звернення до суду та відкрити провадження у справі.

В обґрунтування відповідної заяви, серед іншого зазначено, що триваюче порушення з боку Військової частини НОМЕР_1 , яке виражене у невиконанні самостійно свого обов`язку щодо оплати позивачу в повному обсязі виконаної роботи свідчить про зловживання своїми правами Військовою частиною НОМЕР_1 .

Як станом на дату подання позову - 25.09.2024, так і станом на 31.10.2024 року відповідач не погасив заборгованості за належну працю перед позивачем - це являється триваючим порушенням, про яке позивач не знав до моменту отримання відповіді.

Враховуючи наявність рівних прав та обов`язків між державою та громадянином, наявність триваючого порушення з боку Військової частини НОМЕР_1 , відповідно надає право позивачу на захист своїх порушених прав з моменту, коли позивач дізналась про триваюче невиконання обов`язків перед нею з боку Військової частини НОМЕР_1 .

Додатково зазначено, що ч. 2 ст. 233 К3пП України покладає на роботодавця обов`язок письмово повідомити про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Це не являється правом роботодавця, яке дозволяє його використати чи не використати. Частина 2 ст.233 КЗпП України являється імперативною нормою права, обов`язковою до виконання.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, вважає, що наявні поважні та об`єктивні причин пропуску строку звернення до суду, а відтак, наявні підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду з даним позовом.

Повертаючи позовну заяву позивачу відповідно до ухвали від 11.11.2024, суд першої інстанції виходив з того, що КЗпП України до 19.07.2022 не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Отже, в цьому випадку тримісячний строк звернення до адміністративного суду має обраховуватися з 20.04.2023, адже 19.04.2023 позивача виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення Військової частини НОМЕР_1 .

Щодо покликання представника позивача, про те, що до моменту отримання листа від 05.09.2024 позивачу не було відомо про суми, нараховані та виплачені позивачу при виключенні зі списків Військової частини НОМЕР_1 суд висновував, що отримання представником позивача листа-відповіді на адвокатський запит оцінюється судом як дії з метою збирання доказів для звернення з позовом до адміністративного суду та не змінює момент, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, з дня отримання виплати особою вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.

Позивачем не надано жодних інших належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого тримісячного строку.

Отже, заява представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду від 31.10.2024, з позиції суду першої інстанції, задоволенню не підлягала.

Враховуючи викладене, суддя дійшов висновку, що заяву про поновлення строку на звернення до суду належить залишити без задоволення, а позовну заяву необхідно повернути позивачу відповідно до ч. 2 ст. 123 КАС України.

Розглядаючи апеляційну скаргу по суті, суд апеляційної інстанції керується таким.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частини п`ята статті 122 КАС України).

Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

У постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо питання про те, положення якої норми підлягають застосуванню у питанні визначення строку звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням закону про оплату праці у публічно-правових відносинах. У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду зазначає, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час недопуску до продовження виконання повноважень) у разі порушення законодавства про оплату праці. В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівника.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що норма статті 233 Кодексу законів про працю України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 1 липня 2022 року №2352-IX, далі - Закон України від 1 липня 2022 року №2352-IX) "працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком".

Закон України від 1 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Верховний Суд 06.04.2023 ухвалив рішення за результатами розгляду зразкової справи №260/3564/22, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року, предметом спору якої також є недотримання законодавства про оплату праці. У вказаному рішенні сформовано наступні висновки: «До 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 Кодекс законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності».

Отже, у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі №260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Своєю чергою, Законом України від 30.03.2020 № 540-IX КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: 1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12.03.2020 (постанова Уряду від 11.03.2020 № 211) та закінчився 30.06.2023 (постанова Уряду від 27.06.2023 №651).

З огляду на викладене строк звернення до суду продовжений законом, а саме, пунктом 1 Прикінцевих положень КЗпП України, на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Саме такі висновки щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 17.08.2023 у справі № 380/14039/22.

Тобто, до 30.06.2023 в Україні діяв карантин, під час дії якого строки звернення до суду були продовжені.

У постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 27 квітня 2023 року у справі №420/14777/22, а також постановах Верховного Суду від 02.03.2023 у справі №460/14618/21, від 25.04.2023 у справі №380/15245/22, від 27.04.2023 у справі №420/14777/22 та № 300/4201/22, зазначено, що карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651). Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 Кодексу законів про працю України, на строк дії такого карантину.

У цій конкретній справі позивач стверджує, що проходила військову службу по 19.04.2023 та наказом від 19.04.2023 виключена зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення, а також було проведено розрахунок та здійснено відповідні виплати (про вказане самостійно зазначає позивач у своїй позовній заяві).

Тобто звільнення позивача відбулося після 19.07.2022 та на неї поширюється дія частина 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX та строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З врахуванням запровадження на території України карантину строки, визначені статтею 233 Кодексу законів про працю України продовжуються на строк дії такого карантину.

З врахуванням викладеного, тримісячний строк звернення до суду у цій справі завершився 01.10.2023. Своєю чергою із цим позовом позивач звернулася до суду тільки 20.09.2024.

Колегія суддів наголошує, що в будь-якому випадку, досліджуючи питання щодо поважності причин пропуску процесуального строку, причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування (постанова Верховного Суду від 02.12.2021 у справі №640/20314/20).

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, при цьому такі обставини повинні бути підтверджені належним чином. Проте, позивач, пропустивши строк звернення до суду, не наводить жодних причин пропуску строку звернення до суду, які були об`єктивно непереборними, не залежали від його волевиявлення чи пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Колегія суддів вважає підставними аргументи сторони відповідача про те, що позивач обіймаючи посади заступника начальника фінансово-економічної служби НОМЕР_3 об`єднаного центру забезпечення тилу Збройних Сил України (наказ від 04.01.2017 №2) та помічника начальника центру з фінансово-економічної роботи начальника фінансово-економічної служби 124 об`єднаного центру забезпечення оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України (наказ від 16.09.2020 №191) до 09.05.2023 (наказом Командувача Сил логістики Збройних Сил України від 19.04.2023 №72 призначено на посаду помічника командира частини з фінансово-економічної роботи начальника фінансово-економічної служби Військової частини НОМЕР_4 та з 09.05.2023 виключена зі списків особового складу військової частини з 09.05.2023) безпосередньо здійснювала нарахування грошового забезпечення та знала які суми їй нараховані та виплачені. Дійсно відповідні картки особового рахунку військовослужбовця, які долучено до матеріалів цієї справи у відповідь на адвокатський запит позивача містять підпис виконавця Дацко І.І. позивача у цій справі.

Апеляційний суд зауважує, що отримання позивачем листа сторони відповідача від 05.09.2024 у відповідь на адвокатський запит не змінює момент, з якого сторона позивача повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли сторона позивача почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку, позивачем суду не наведено.

За таких обставин, покликання на поважність пропуску строку звернення до суду як відсутність інформації про нараховані та невиплачені суми при звільненні позивачу не відповідають дійсності.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

Отже, позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку та не надавши належним чином обґрунтованої заяви про його поновлення.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачу.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги сторони позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 308, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року у справі №380/19954/24 про повернення позовної заяви - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк