Справа № 640/12837/22
Суддя: Черпак Юрій Кононович
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Черпака Ю.К.,

суддів Кобаля М.І., Штульман І.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Центрального управління справами Міністерства оборони України (правонаступник ІНФОРМАЦІЯ_2) на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року, ухваленого в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України в особі Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Генерального штабу Збройних Сил України в особі Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі - відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - відповідач 2) про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просив:

- визнати протиправними дії Генерального штабу Збройних Сил України щодо проведення несвоєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні з військової служби;

- стягнути з Генерального штабу Збройних Сил України в особі Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 жовтня 2015 року по 28 червня 2022 року в сумі 266 419, 35 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про порушення відповідачем строків виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, яка повинна бути виплачена при звільненні. Оскільки відповідач цього не виконав, вважав, що є підстави для застосування до спірних правовідносин приписів статті 117 Кодексу законів про працю України, яка регулює виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

На виконання положень пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13 грудня 2022 року № 2825-ІХ дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними дії Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України щодо проведення несвоєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби.

Стягнуто з Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 жовтня 2015 року по 28 червня 2022 року в сумі 266 419, 35 грн (двісті шістдесят шість тисяч чотириста дев`ятнадцять гривень тридцять п`ять копійок).

В апеляційній скарзі Центральне управління справами Міністерства оборони України, яке є правонаступником ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2023 році» від 26 липня 2023 року № Д-321/71/дск, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про повну відмову в задоволенні позову. Зазначено, що затримка виплати грошової компенсації за неотримане позивачем речове майно не може бути підставою для відповідальності за статтею 117 Кодексу законів про працю України у вигляді стягнення на користь позивача середнього заробітку за затримку повного розрахунку, оскільки питання строків проведення грошових розрахунків з військовослужбовцями під час звільнення з військової служби регулюється не приписами статті 116 Кодексу законів про працю України, а відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, - особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги статей 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця. Крім того, зауважено, що позивач на момент звільнення (до 07 травня 2015 року) із рапортом про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно не звертався. Проте лише у 2021 році звернувся до суду про виплату йому суми грошової компенсації за неотримане речове майно, що дає підстави думати про навмисне затягував подання позовної заяви до суду, майже через 7 років після звільнення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 висловився на підтримку рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки аргументи та доводи, викладені у ній, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Апеляційний розгляд справи відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) здійснюється в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами та на основі наявних доказів.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів вирішено продовжити на розумний строк її апеляційний розгляд.

Перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справ та їх правову оцінку, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що ОСОБА_1 з 2005 року по 07 жовтня 2015 року проходив військову службу у Військовій службі правопорядку Збройних Силах України, перебував на фінансовому забезпеченні у Фінансовому управлінні Генерального штабу Збройних Сил України, що підтверджується архівною довідкою № 179/1/4228 від 20 липня 2022 року про суми нарахованого і виплаченого грошового забезпечення, та перебував на речовому забезпеченні у Центрі забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України, що підтверджується довідкою № 78 від 13 жовтня 2015 року.

За наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 01 жовтня 2015 року № 736 ОСОБА_1 звільнено з військової служби з правом косіння військової форми одягу та за наказом тимчасово виконуючого обов`язки начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 № 188 (по стройовій частині) від 07 жовтня 2015 року позивача виключено зі списків особового складу штабу ІНФОРМАЦІЯ_1 та всіх видів забезпечення.

Наказом № 188 було передбачено провести з позивачем розрахунок по грошовому забезпеченню та вихідній допомозі при звільненні.

Загальна сума до виплати при звільненні по грошовому забезпеченню та вихідній допомозі складала 92 206, 84 грн, що підтверджено грошовим атестатом, виданим фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України. Крім того, згідно з довідкою ІНФОРМАЦІЯ_2 № 78 від 13 жовтня 2015 про розмір грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, позивачу належало до виплати 40 003, 83 грн. Тобто, разом до виплати при звільненні належало 132 210, 67 грн.

Проте Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України суму грошової компенсації за речове майно при звільненні не виплатив.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2021 року у справі № 640/32176/20, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2022 року, визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно відповідно до довідки № 78 від 13 жовтня 2015 року та стягнуто 40 003, 83 грн грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

28 червня 2022 року Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України перераховано суми грошової компенсації за речове майно на банківський рахунок ОСОБА_1 .

Вважаючи, що несвоєчасний розрахунок при звільненні є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, позивач звернувся до суду з позовом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання відповідачем 2, якого суд залучив до участі у справі, обов`язку щодо проведення зі звільненим працівником повного розрахунку та виплати всіх сум, що йому належать, є підставою для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи висновки Верховного Суду у справах цієї категорії, з метою дотримання справедливого балансу між правами та інтересами сторін, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 266 419, 35 грн.

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує такі норми чинного законодавства та фактичні обставини справи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ).

За визначенням, що міститься у статті 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

На виконання частини другої статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, у тому числі Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, на яке посилається апелянт, не встановлено відповідальність за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Непоширення норм трудового законодавства на військовослужбовців стосується, зокрема, порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення). Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні не передбачене положеннями спеціального законодавства, що передбачає порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Зазначене питання врегульоване Кодексом законів про працю України від 10 грудня 1971 року № 322-VIII (далі - КЗпП України), норми якого в цій ситуації є загальними та поширюється на правовідносини, які виникають у зв`язку з несвоєчасним розрахунком під час звільнення з військової служби.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 240/11214/19, які відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підлягають врахуванню.

Згідно із статтею 47 КЗпП України (в редакції на день звільнення позивача з військової служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України (в редакції на день звільнення позивача з військової служби) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з статтею 117 КЗпП України (в редакції чинній на день звільнення позивача з військової служби та дату виплати йому спірної суми грошової компенсації вартості за неотримане речове майно) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга).

В подальшому, коли позивач звертався з даним позовом до адміністративного суду, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року, текст статті 117 викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (частина перша). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (частина друга).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15), згідно з якою передбачений частиною першою статі 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, тобто після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум).

Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові вказала на таке:

Статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 цього Кодексу відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточного розрахунку з колишнім працівником.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Частина друга статті 117 КЗпП стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто зазначене в частині першій статті 117 КЗпП). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок з колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідного обов`язку роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено зі Збройних Сил України 07 жовтня 2015 року, а фактичний розрахунок щодо виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно проведено лише 28 червня 2022 року на виконання рішення суду, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

При цьому, за змістом судових рішень у справі № 640/32176/20 та виходячи з вимог чинного законодавства, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Грошова компенсація вартості неотриманого речового майна виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

З такою заявою ОСОБА_1 звернувся до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Головного штабу Збройних Сил України 09 листопада 2020 року, однак отримав відмову з мотивів того, що не передбачено виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно особам, які звільнені з військової служби.

Отже спір між сторонами виник не із-за розміру належних до виплати сум коштів за речове майно, а щодо підстав їх виплати.

Зазначене підтверджує обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно з статтею 117 КЗпП України.

Загальний розмір виплачених сум грошової компенсації за речове майно на виконання рішення суду у справі № 640/32176/20 склав 40 003, 83 грн.

Із архівної довідки галузевого державного архіву Міністерства оборони України № 179/1/4228 від 20 липня 2022 року вбачається, що середньомісячна заробітна плата (грошове забезпечення) позивача за два останні календарні місяці служби склала 10 950, 91 грн.

За таких обставин, середньоденна заробітна плата (грошове забезпечення) позивача становила 359, 04 грн.

Кількість днів, впродовж яких на користь позивача підлягає стягненню середнє грошове забезпечення за весь час затримки повного розрахунку, - 2 453 календарні дні. Розмір середнього заробітку позивача за цей період становить 880 725, 12 грн (359, 04 грн х 2 453 календарні дні).

Суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в розмірі 266 419, 35 грн, що у відсотковому значенні до невиплаченої суми еквівалентно 30, 25 %. При цьому суд врахував правові висновки Верховного Суду про критерії щодо зменшення розміру середнього заробітку.

Суд першої інстанції зазначив, що затримка у здійсненні виплати всіх належних позивачу сум була зумовлена наявністю спору між сторонами цієї справи щодо наявності правових підстав для виплати грошової компенсації за речове майно.

Втім, слід зауважити, що ОСОБА_1 звільнено з військової служби та виплачено йому грошове забезпечення у жовтні 2015 року, а з позовом до суду про стягнення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно він звернувся у грудні 2020 року, що свідчить про довготривалу пасивну поведінку позивача протягом більше 5 років, яка вплива/ на розмір заявленої ним грошової компенсації, та не підтверджує повністю висновок суду першої інстанції стосовно наявності спору між сторонами про виплату грошової компенсації за речове майно, розмір якої було визначено в довідці відповідача - 2 від 13 жовтня 2015 року № 78.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, враховуючи принцип співмірності та розумності, довготривалу пасивну поведінку позивача, проведення відповідачем повного розрахунку без зайвих зволікань після набрання судовим рішенням законної сили, зміни в трудовому законодавстві, якими обмежено період стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку шістьма місяцями, введення в Україні воєнного стану та його наявність до цього час, що викликає спрямованість державних коштів на обороноздатність країни, належність відповідача до установ, що пов`язані з організацією виконання завдань з відсічі збройної агресії, колегія суддів вважає, що розмір відшкодування заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який орієнтований на шестимісячний строк затримки (359, 04 грн х 182 дні х 30, 25 % = 19 766, 95 грн), у сумі 20 000, 00 грн буде пропорційним, справедливим, належним і достатнім.

Спростовуючи твердження апелянта про те, що на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги статей 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця, суд першої інстанції правильно послався на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, згідно з яким є підстави для стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні військовослужбовців, а саме: не виплати грошової компенсації за речове майно.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правильність зобов`язання саме ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити відповідну виплату, оскільки на нього була покладена виплата грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, що і стало підставою його залучення судом першої інстанції до участі у справі в якості співвідповідача.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено право позивача на стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а саме: не виплати грошової компенсації за речове майно, однак сума такого стягнення є надмірною, то за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідно до статті 317 КАС України вона підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні в частині задоволених позовних вимог шляхом зменшення суми відшкодування.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального управління справами Міністерства оборони України (правонаступник ІНФОРМАЦІЯ_2) задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року змінити в частині суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (адреса: адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20 000, 00 грн (двадцять тисяч гривень нуль копійок).

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Кобаль М.І.

Штульман І.В.