Справа № 600/4709/24-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року м. Чернівці Справа № 600/4709/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 окремої десантно-штурмової бригади військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду позовом, в якому просить: зобов`язати військову частині НОМЕР_2 (далі - відповідач) вирішити питання про звільнення з військової служби солдата навідника НОМЕР_1 окремої десантно-штурмової бригади, 1 батальйону, інженерно - саперного взводу ОСОБА_1 , як незаконно мобілізованого до лав Збройних Сил України.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що є особою без громадянства. Свою згоду на проходження військової він не надавав, заяву з проханням щодо прийняття на військову службу не подавав, контракт з ним не укладено. Командування військової частини НОМЕР_2 в усній формі відмовило йому у звільненні за відсутності підстав.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13.08.2024 у справі № 404/11261/23 визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову та направлення його для проходження військової служби під час мобілізації.

За вказаною позовною заявою, ухвалою суду від 22.10.2024 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою суду витребувано з військової частини НОМЕР_2 письмові докази по справі.

Військова частина НОМЕР_2 подала до суду відзив, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень відповідач зазначав, що позивачем не оскаржуються будь-які рішення, дії чи бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , що не дає підстав для задоволення позову. Відповідач також зазначав, що процедура звільнення військовослужбовця з військової служби передбачена ст. 26 Закону

№ 2232-ХІІ.

Крім того, відповідач наголошував, що позивачем не застосовано та не обґрунтовано причини незастосування досудового порядку врегулювання спору, оскільки звернення до суду повинно бути крайнім проявом вирішення спору та захисту порушеного права.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в росії, та є особою без громадянства, що підтверджується посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 15.09.2016 документований (а.с. 5 на звороті, 6 на звороті).

31.10.2019 органом 3500 видано позивачу посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон НОМЕР_4 (а.с. 6).

Дослідженням військового квитка серії НОМЕР_5 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_3 15.08.2023 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Сиктивкар, російська федерація, встановлено, що у 2023 році (без зазначення дати та місяця) позивач на підставі указу Президента України № 255/2023 призваний Кропивницьким РТЦК у Збройні Сили України по мобілізації. Відповідно до записів військового квитка серії НОМЕР_5 , у період з 16.08.2023 по 26.09.2023 позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_6 , а з 27.09.2023 у військовій частині НОМЕР_2 (а.с. 12 - 17).

Згідно витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 15.08.2023 № 541 "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації", на виконання Указу Президента України від 01.05.2023 № 255/2023 "Про продовження строку проведення загальної мобілізації" та відповідно до Законів України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" позивача призвано та направлено для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_6 (а.с. 34 -35).

Під час розгляду справи по суті судом також встановлено, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 28.09.2023 № 278, солдата ОСОБА_1 , призначеного телеграмою командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України № 117/3675 від 25.09.2023 на посаду навідника десантно-штурмового відділення десантно-штурмового взводу 2 десанотно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону, який прибув з військової частини НОМЕР_6 , з 28.09.2023 зараховано в списки особового складу частини на всі види забезпечення, котлове - з сніданку 28.09.2023. Цим же наказом позивача визнано таким, що з 28.09.2023 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с. 32).

Згідно довідки військової частини НОМЕР_2 від 19.10.2023 № 4845, позивач перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 (а.с. 11).

У позові позивач стверджував, що командування військової частини НОМЕР_2 в усній формі відмовило йому у звільненні за відсутності підстав.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Надалі, воєнний стан був неодноразово продовжений і Верховна Рада України щоразу їх затверджувала відповідними законами.

Указом Президента України № 69/2022 Про загальну мобілізацію від 24.02.2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва. Укази Президента України про мобілізацію щоразу затверджувала Верховна Рада України відповідними законами.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII, в редакції чинні на час виникнення спірних правовідносин) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 ст. 2 Закону № 2232-XII передбачено зокрема такий вид військової служби, як військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 6 ст. 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні.

У випадках, передбачених законом, іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, можуть у добровільному порядку (за контрактом) проходити військову службу у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.

Особливості прийняття на військову службу та проходження військової служби у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України іноземцями та особами без громадянства врегульовало главою ІІІ-1 Закону № 2232-XII.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 21-1 Закону № 2232-XII іноземці та особи без громадянства можуть бути прийняті на військову службу до Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України за контрактом на посади рядового, сержантського і старшинського складу.

Частина 3 ст. 21-1 Закону № 2232-XII вказує, що для прийняття на військову службу іноземці та особи без громадянства звертаються до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем їх проживання або безпосередньо до військової частини, в якій вони мають бажання проходити службу за контрактом.

Згідно до частини 1, 2, 3 статті 21-2 Закону № 2232-XII у контракті про проходження військової служби іноземців та осіб без громадянства встановлюється випробування строком два місяці.

Для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, встановлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки; для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років.

Під час дії особливого періоду військовослужбовцям із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом, гарантується можливість припинення (розірвання) контракту за власним бажанням.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону № 2232-XII.

Так, відповідно до п.п. г п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану за власним бажанням (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України), але не раніше шести місяців проходження ними безперервної військової служби.

Судом встановлено, що позивач є особою без громадянства, що підтверджується посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 15.09.2016, а також посвідченням особи без громадянства для виїзду за кордон НОМЕР_4 .

Згідно витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 15.08.2023 № 541 "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації", на виконання Указу Президента України від 01.05.2023 № 255/2023 "Про продовження строку проведення загальної мобілізації" та відповідно до Законів України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" позивача призвано та направлено для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_6 .

Вважаючи протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо мобілізації, позивач звернувся до суду.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду у справа № 404/11261/23 від 13.08.2024, яке набрало законної сили 13.09.2024, позов ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову та направлення ОСОБА_1 для проходження військової служби під час мобілізації. Визнано протиправним та скасовано наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15.08.2023 № 541 "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації", в частині призову та направлення ОСОБА_1 для проходження військової служби під час мобілізації. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 34-35).

В мотивувальній частині рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду у справі № 404/11261/23 від 13.08.2024 зазначено, що «позивач є особою без громадянства та на законних підставах постійно проживає в Україні. Отже, на нього не поширюється військовий обов`язок, передбачений ст. 65 Конституції України, і він не належить до категорії військовозобов`язаних чи резервістів у розумінні Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Також встановлено, що на момент оголошення мобілізації (24.02.2022) позивач не проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України, не міг бути зарахованим (перебувати) у військовому оперативному резерві, тож не підлягав призову за мобілізацією або за призовом із числа резервістів в особливий період.

Водночас, позивач міг бути прийнятий на військову службу добровільно, лише шляхом укладення строкового контракту про проходження іноземцями та особами без громадянства військової служби у Збройних Силах України в порядку, передбаченому Положенням, яке затверджене Указом Президента України від 10.06.2016 № 248/2016.

Однак, як вбачається з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 15.08.2023 № 541 позивач з 15.08.2023 призваний та направлений для проходження військової служби у розпорядження командира військової частини НОМЕР_6 , як такий, що призваний на військову службу під час проведення загальної мобілізації.

Доказів того, що позивач виявив бажання проходити військову службу в Збройних Силах України за контрактом і уклав контракт, який би міг бути підставою для видання відповідного наказу по особовому складу про зарахування іноземця до списків особового складу Збройних Сил України та призначення його на відповідну посаду чи продовження військової служби, судом не здобуто.

Разом з тим, відсутність контракту позбавляє позивача права скористатися гарантованою йому ч. 3 ст. 21-2 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (у редакції Закону України від 14.04.2022 № 2197-IX) можливістю припинення (розірвання) контракту під час дії особливого періоду та звільнення з військової служби за власним бажанням за підпунктом "ґ" пункту 3 частини 5 статті 26 цього Закону.

Враховуючи зазначене, суд у справі № 404/11261/23 дійшов висновку, що наказ ІНФОРМАЦІЯ_4 від 15.08.2023 № 541, відповідно до якого позивач був призваним та направлений для проходження військової служби під час мобілізації, та який не є громадянином України і не укладав відповідний контракт про проходження військової служби, виданий відповідачем всупереч нормам чинного законодавства України, які регулюють особливості прийняття іноземців та осіб без громадянства на військову службу до Збройних Сил України».

Частиною 1 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 78 КАС України врегульовано підстави звільнення від доказування. Так, ч. 4 ст. 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене ч. 4 ст. 78 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Тобто, за змістом ч. 4 ст. 78 КАС України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Водночас, передбачене ч. 4 ст. 78 КАС України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.

Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами ст. 90 КАС України.

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23.12.2015 № 6-327цс15, а також у постановах Верховного Суду від 28.04.2018 у справі № 825/705/17, від 06.03.2019 у справі № 813/4924/13-а, від 05.09.2019 у справі № 2340/3396/18 та від 06.09.2019.

Беручи до уваги наведену норму процесуального права та встановлені по справі обставини, суд вважає, що рішення справі № 404/11261/23 від 13.08.2024, яке набрало законної сили, є преюдиційним для справи, яка розглядається.

Суд констатує, що під час розгляду справи по суті відповідач не надав до суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивач не є особою без громадянства та нього поширюється військовий обов`язок, передбачений ст. 65 Конституції України, і він належить до категорії військовозобов`язаних чи резервістів у розумінні Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суди перевіряють чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обгрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Позивач під час судового розгляду справи, довів належними засобами доказування обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, натомість відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними засобами доказування правомірність зарахування позивача до списків особового складу та всі види забезпечення.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання відповідача вирішити питання про звільнення його з військової служби, як незаконно мобілізованого до лав Збройних Сил України, суд зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечувалося відповідачем, що на момент звернення до суду з даним позовом позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 за призовом під час мобілізації на особливий період.

Пунктами 2, 4 ч. 1 ст. 24 Закону № 2232-XII встановлено, що початком проходження військової служби вважається: день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації; день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Згідно ч. 3 ст. 24 Закону № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до п.п. 2 п. 37 Положення про проходження військової служби у Збройних Силах України іноземцями та особами без громадянства, затвердженого Указом Президента України від 10.06.2016 № 248/2016, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби за рішенням військовослужбовця за наявності підстав, передбачених підпунктами "а" - "ґ", "ж", "і" та "к" пункту 1, підпунктами "а" - "ґ", "и", "й" та "к" пункту 2, підпунктами "а", "г" та "ґ" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до ст. 55 Конституції кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Право на звернення до суду та способи судового захисту передбачено ст. 5 КАС України. Так, ч. 1 наведеної статті Кодексу встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що й громадяни та юридичні особи України (ч. 7 ст. 5 КАС України).

Частиною 2 ст. 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Оскільки відсутність контракту позбавляє позивача права скористатися гарантованою йому ч. 3 ст. 21-2 Закону № 2232-XII можливістю припинення (розірвання) контракту під час дії особливого періоду та звільнення з військової служби за власним бажанням за п.п. "ґ" п. 3 ч. 5 ст. 26 цього Закону, а згідно рішення суду у справі № 404/11261/23 від 13.08.2024, яке набрало законної сили, та є преюдиційним для справи, яка розглядається, визнано протиправним та скасовано наказ ІНФОРМАЦІЯ_4 від 15.08.2023 № 541 в частині призову та направлення повивача для проходження військової служби під час мобілізації, суд вважає, що наказ командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 28.09.2023 № 278 про зарахування позивача з 28.09.2023 в списки особового складу частини на всі види забезпечення є також протиправним.

З огляду на суть та характер спірних відносин, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог шляхом визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 28.09.2023 № 278 в частині зарахування позивача з 28.09.2023 в списки особового складу частини на всі види забезпечення.

Водночас, суд відмовляє позивачу в задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача вирішити питання про звільнення його з військової служби, як незаконно мобілізованого до лав Збройних Сил України, оскільки вказаний спосіб захисту порушеного права не забезпечить ефективність відновлення його порушеного права.

Крім того, суд враховує, що відповідач заперечує щодо наявності підстав для звільнення позивача із військової служби на підставі п. 2 ч. 4 ст. 26 № 2232-XII.

Доводи відповідача щодо правомірності його дій у спірних правовідносинах, суд відхиляє, оскільки вони спростовуються встановленими по справі обставинами.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Матеріалами справи підтверджується, що за звернення до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Враховуючи часткове задоволення позову, суд стягує з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 605,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 14, 77, 139, 243-246, 255, 293 та 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 28.09.2023 № 278 в частині зарахування ОСОБА_1 з 28.09.2023 в списки особового складу частини на всі види забезпечення.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн.

4. В іншій частині позову відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 );

відповідач військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ).

Суддя В.К. Левицький