Справа № 360/1059/24
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2025-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

18 лютого 2025 рокум. ДніпроСправа № 360/1059/24

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Свергун І.О., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом адвоката Овчаренка Ігоря Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

17.09.2024 до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява адвоката Овчаренка Ігоря Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях (далі - відповідач), в якій представник позивача після уточнення вимог просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку згідно із ст. 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні - доплати грошового забезпечення на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09.05.2024 у адміністративній справі №360/237/24;

- зобов`язати Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях нарахувати та виплатити ОСОБА_1 згідно із ст. 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - доплати грошового забезпечення на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09.05.2024 у адміністративній справі №360/237/24;

- стягнути із Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях на користь ОСОБА_1 в порядку розподілу судових витрат у справі витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8190 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач був звільнений з військової служби в Головному управлінні СБУ в Донецькій та Луганській областях 01 березня 2021 року.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09 травня 2024 року у справі № 360/237/24 зобов`язано відповідача нарахувати та виплати позивачу грошове забезпечення за період з 01.02.2020 по 01.03.2021 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 та 01.01.2021 відповідно, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та з урахуванням раніше виплачених сум.

13 серпня 2024 року відповідачем було здійснено доплату у розмірі 50508,13 грн. Водночас, відповідач не виплатив середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як передбачено ст. 117 КЗпП України, що підтверджується листом відповідача від 02.09.2024 №78/3/20/О-92а.

Позивач вважає бездіяльність відповідача, яка проявилася у ненарахуванні та невиплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку, протиправною.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду.

Ухвалою суду від 20.09.2024 позов було залишено без руху.

Ухвалою суду від 03.10.2024 позов було повернуто позивачу.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 28.11.2024 ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2024 року у справі № 360/1059/24 скасовано, а справу направлено до Луганського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

17.12.2024 зазначена адміністративна справа надійшла до Луганського окружного адміністративного суду та згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду була передана для розгляду судді Свергун І.О.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 відкрито провадження в справі, визначено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); визнано причини пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду з даним позовом; запропоновано позивачу надати суду письмові пояснення щодо періоду, за який слід зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

24.12.2024 від представника позивача до суду надійшли пояснення по справі, в яких останній зазначив, що слід зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу згідно із ст. 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні доплати грошового забезпечення на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09.05.2024 у адміністративній справі №360/237/24, за шість місяців, а саме з 01.03.2021 по 01.09.2021.

01.01.2025 від Головного управління Служби безпеки України в Донецькій Луганській областях до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник заперечує проти задоволення позовних вимог з таких підстав.

На думку представника відповідача, норми КЗпП не поширюються на військовослужбовців ні як загальна норма, ні як спеціальна. Саме тому вимога про стягнення середнього заробітку не підлягає задоволенню, оскільки законодавством про військову службу не передбачено таких виплат.

Представник відповідача зазначає, що позивач, звільнившись зі служби 01.03.2021, до суду з позовом про доплату грошового забезпечення за період з 01.02.2020 по 01.03.2021 звернувся лише 06.03.2024 (справа № 360/237/24), тобто через 3 роки, штучно збільшуючи період затримки розрахунку. Крім того, рішення по справі № 360/237/24 відповідач виконав у добровільному порядку.

Починаючи з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що в свою чергу теж вплинуло на можливість відповідача виконати рішення суду в добровільному порядку.

Також представник відповідача просив застосувати критерії зменшення до стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Окрім того, вважає розмір витрат на правову допомогу, визначений позивачем, не є співмірним з обсягом та складністю наданих позивачу послуг з правової допомоги.

З урахуванням викладеного відповідач просив відмовити у задоволені позовних вимог.

01.01.2025 від відповідача на адресу суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 02.01.2025 відмовлено у задоволенні клопотання Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 02.01.2025 витребувано від Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях довідку про суми, належні ОСОБА_1 при звільненні.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , проходив військову службу в Службі безпеки України з 23 липня 1992 року (наказ ректора Інституту підготовки кадрів СБ України від 27.07.1992 № 127-ос) по 01 березня 2021 року, що підтверджується довідкою відділу кадрового забезпечення 3 управління (з дислокацією у м. Сєвєродонецьк Луганської області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях без дати без номеру.

Згідно із інформацією, зазначеною в довідці 3 Управління Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях без дати без номеру, наказом СБУ від 04.02.2021 № 112-ОС/дск ОСОБА_1 був звільнений з військової служби за пп."в" п. 61 та пп."а" (за станом здоров`я - непридатний до військової служби з виключення з військового обліку) пункту 2 частини шостої ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у відставку. Наказом начальника ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 01.03.2021 № 91-ОС/дск ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу з 01 березня 2021 року.

Відповідно до витягу з наказу начальника ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 01.03.2021 № 91-ОС/дск виключено зі списків особового складу підполковника ОСОБА_1 (А-015166), який перебуває у розпорядженні начальника Головного управління за посадою головного спеціаліста (майор) та звільненого наказом Служби безпеки України від 04 лютого 2021 року № 112-ОС/дск з військової служби за підпунктом «в» пункту 61 Положення та підпунктом «а» (за станом здоров`я - непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку) пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з правом носіння військової форми одягу, у відставку з виключенням з військового обліку, з урахуванням часу на здавання посади, з 01 березня 2021 року. Вислуга років для призначення пенсії на 01 березня 2021 року складає, календарна - 28 років 07 місяців 09 днів, пільгова - 11 років 07 місяців 27 днів, загальна - 40 років 03 місяці 06 днів (розрахунок вислуги років для призначення пенсії від 13 січня 2021 року, реєстраційний №78/3/1-700дск).

Згідно із інформацією, зазначеною в довідці 3 Управління Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях без дати без номеру, ОСОБА_1 за останні два повні місяці служби в 3 управлінні ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях отримав за січень та лютий 2021 року грошове забезпечення в такому розмірі:

за січень 2021 року в загальному розмірі 32080,25 грн, у тому числі: посадовий оклад 8170,00 грн, оклад за військовим званням 1820,00 грн, надбавка за вислугу років 4995,00 грн, надбавка за особливості проходження служби - 14235,75 грн, надбавка за службу в умовах режимних обмежень - 1225,50 грн, преміювання - 1634,00 грн;

за лютий 2021 року в загальному розмірі 32080,25 грн, у тому числі: посадовий оклад 8170,00 грн, оклад за військовим званням 1820,00 грн, надбавка за вислугу років 4995,00 грн, надбавка за особливості проходження служби - 14235,75 грн, надбавка за службу в умовах режимних обмежень - 1225,50 грн, преміювання - 1634,00 грн.

Кількість відпрацьованих днів за січень 2021 року 31 день, за лютий 2021 року 28 днів. Середньомісячне грошове забезпечення - 32080,25 грн. Середньоденне грошове забезпечення - 1087,47 грн.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09.05.2024 по справі № 360/237/24, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2024, позов адвоката Овчаренка Ігоря Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях щодо нездійснення нарахування та виплати за період з 01 лютого 2020 року по 01 березня 2021 року ОСОБА_1 грошового забезпечення з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»; зобов`язано Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01 лютого 2020 року по 01 березня 2021 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року відповідно, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та з урахуванням раніше виплачених сум.

На підтвердження виплати позивачу доплати грошового забезпечення на виконання рішення суду від 09.05.2024 по справі № 360/237/24 в сумі 50508,13 грн відповідачем в матеріали справи надано витяг зі зведеної відомості сум для зарахування на рахунки від 10.08.2024.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ).

За визначенням, що міститься у статті 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

На виконання частини другої статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

На виконання абзацу 1 частини першої статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704 (далі - Постанова № 704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Як встановлено судом з вищеописаних матеріалів справи, позивач звільнений з військової служби з 01 березня 2021 року.

Відповідно, грошове забезпечення позивача мало бути виплачено йому у повному обсязі до 01 березня 2021 року включно.

Однак судом встановлено, що вже після звільнення з військової служби позивачу відповідачем 10 серпня 2024 року виплачено 50508,13 грн доплату грошового забезпечення на виконання рішення суду від 09.05.2024 по справі № 360/237/24.

Слід зазначити, що Законом № 2011-XII, Постановою № 704, які є спеціальними нормативно-правовими актами, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців Служби безпеки України.

Нерозповсюдження на військовослужбовців Служби безпеки України норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців Служби безпеки України не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до цих правовідносин норми КЗпП України.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України:

в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (в редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року);

у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (в редакції, яка діє з 19 липня 2022 року).

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Суд враховує правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Зважаючи на вище наведені положення КЗпП України та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку, що стаття 117 КЗпП України розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати належних працівникові при звільненні сум.

Оскільки рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09.05.2024 по справі № 360/237/24 встановлено право позивача на отримання доплати грошового забезпечення, суд вважає, що відповідач мав здійснити позивачу таку виплату до дня звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу, тобто у строк, визначений у статті 116 КЗпП України.

Однак за матеріалами справи виплата спірної суми грошового забезпечення позивача була здійснена відповідачем тільки 10 серпня 2024 року на виконання рішення суду від 09.05.2024 по справі № 360/237/24, тобто вже після звільнення позивача з військової служби.

Відповідно, за цей період затримки до відповідача має бути застосована відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100 у редакції, яка діє на час вирішення спору).

Згідно з підпунктом «л» пункту 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до абзаців першого-четвертого та сьомого пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.

Відповідно до абзаців першого-третього пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.

Пунктом 4 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема:

виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками) (підпункт «а»);

одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо) (підпункт «б»);

компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових) (підпункт «в»);

пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати (підпункт «е»);

компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати (підпункт «л»).

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

Керуючись правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, суд зазначає, що спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 02 березня 2021 року по 10 серпня 2024 року включно, а тому такий період умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (19 липня 2022 року) і після цього.

Період з 02 березня 2021 року до 18 липня 2022 року включно (до дня набрання чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») регулюється редакцією КЗпП України, до внесення у неї змін Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.

Проте, період з 19 липня 2022 року до 10 серпня 2024 року включно регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Водночас суд зауважує, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

День звільнення позивача 01 березня 2021 року вважається останнім днем служби, тому не враховується судом для визначення кількості днів затримки у розрахунку при звільненні.

З наданих в матеріали справи доказів судом встановлено, що днем виплати відповідачем позивачу доплати грошового забезпечення за рішенням суду від 09.05.2024 по справі № 360/237/24 є 10 серпня 2024 року, оскільки саме в цей день відбулося зарахування грошового забезпечення в сумі 50508,13 грн на картковий рахунок позивача. Вказана обставина підтверджена наданою в матеріали справи копією витягу зі зведеної відомості сум для зарахування на рахунки.

Таким чином, періодом затримки розрахунку при звільненні є період з 02 березня 2021 року по 10 серпня 2024 року включно (1258 календарних дні), під час якого редакція статті 117 КЗпП України зазнала суттєвих змін, тому означений період потрібно поділити на два періоди, а саме на період з 02 березня 2021 року по 18 липня 2022 року (весь період затримки розрахунку при звільненні до внесення змін щодо обмеження шістьма місяцями), що становить 504 календарних дня, та період з 19 липня 2022 року по 10 серпня 2024 року (період обмежений шістьма місяцями), що становить 754 календарних дня.

Як вже вище вказано, позивачу нараховано грошове забезпечення в такому розмірі:

за січень 2021 року в загальному розмірі 32080,25 грн, у тому числі: посадовий оклад 8170,00 грн, оклад за військовим званням 1820,00 грн, надбавка за вислугу років 4995,00 грн, надбавка за особливості проходження служби - 14235,75 грн, надбавка за службу в умовах режимних обмежень - 1225,50 грн, преміювання - 1634,00 грн;

за лютий 2021 року в загальному розмірі 32080,25 грн, у тому числі: посадовий оклад 8170,00 грн, оклад за військовим званням 1820,00 грн, надбавка за вислугу років 4995,00 грн, надбавка за особливості проходження служби - 14235,75 грн, надбавка за службу в умовах режимних обмежень - 1225,50 грн, преміювання - 1634,00 грн.

За січень-лютий 2021 року позивачем відпрацьовано 59 календарних дня (за січень 31 календарний день, за лютий 28 календарних днів).

Відповідно, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 1087,47 грн ((32080,25 грн + 32080,25 грн) : 59 календарних днів).

Отже, період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 02 березня 2021 року по 10 серпня 2024 року складає 689 календарних дні, у тому числі:

з урахуванням положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 18 липня 2022 року, складає з 02 березня 2021 року по 18 липня 2022 року 504 календарних дня;

з урахуванням положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діє з 19 липня 2022 року, складає з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року включно (шість місяців) та становить 185 календарних днів.

Відповідно, середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку:

за період з 02 березня 2021 року по 18 липня 2022 року в арифметичному обчисленні складає 548084,88 грн (середньоденне грошове забезпечення 1087,47 грн х 504 календарних днів);

за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року в арифметичному обчисленні складає 201181,95 грн (середньоденне грошове забезпечення 1087,47 грн х 185 календарних днів).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

Європейський суд з прав людини трактує поняття якість закону таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» (C. G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, § 170).

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Проте такий період з 19 липня 2022 року не може бути більшим за 6 місяців.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічний правовий висновок сформований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі 821/1083/17.

Верховним Судом у постанові від 30 листопада 2020 року по справі № 480/3105/19 вказано, що при визначенні суми, яка підлягає стягненню за затримку розрахунку при звільненні, слід обраховувати суму стягнення пропорційно розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Зазначена правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 22 липня 2021 року у справі № 200/5764/20-а та постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 640/9375/20.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Для визначення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі за період з 02 березня 2021 року по 18 липня 2022 року суд застосовує порядок розрахунку середнього заробітку, передбачений Порядком № 100, з врахуванням вищенаведених правових позицій Верховного Суду.

Відповідно до довідки відповідача позивачу при звільненні з військової служби у березня 2021 року нараховано до виплати грошове забезпечення в розмірі 803,17 грн.

Згідно з рішенням суду від 09.05.2024 у справі № 360/237/24 відповідачем нараховано позивачу доплату грошового забезпечення в розмірі 50508,13 грн.

Отже, судом установлено, що загальний розмір виплат, належних позивачу при звільненні з військової служби, складає 51311,30 грн, у тому числі: 803,17 грн (виплачені при звільненні); 50508,13 грн (нараховані на виконання рішення суду від 09.05.2024 по справі № 360/237/24).

Розмір невиплачених позивачу у день виключення зі списків особового складу сум перерахованого на виконання судового рішення від 09.05.2024 по справі № 360/237/24 грошового забезпечення 50508,13 грн по відношенню до всіх належних при звільненні виплат в загальному розмірі 51311,30 грн становить 98,43% ((50508,13 грн х 100%) : 51311,30 грн).

Виходячи з принципу пропорційності, сума належного позивачу середнього грошового забезпечення за період затримки з 02 березня 2021 року по 18 липня 2022 року складає 539479,95 грн (548084,88 грн (середнє грошове забезпечення) х 98,43% (відсоткове значення невиплаченого у день звільнення з військової служби грошового забезпечення).

При цьому суд вважає за необхідне врахувати, що така тривала затримка в розрахунку відповідача з позивачем безпосередньо пов`язана й з тим, що позивач до 06 березня 2024 року не звертався до суду за захистом своїх прав, які він вважав порушеними.

Звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав тільки 06 березня 2024 року, тобто через 1102 календарних днів, що минули з дня звільнення з військової служби, свідчить про його недобросовісну поведінку та зловживання можливістю стягнення із відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні без обмеження граничним строком, яка існувала до 18 липня 2022 року включно.

На думку суду, штучне подовження періоду затримки розрахунку при звільненні спотворює дійсне правове призначення середнього заробітку за час такої затримки, оскільки із засобу розумного стимулювання роботодавця виконувати зобов`язання перетворює на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем.

Таким чином, розраховуючи належну до стягнення на користь позивача суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за період з 02 березня 2021 року по 18 липня 2022 року, суд вважає за необхідне застосувати також засади розумності та добросовісності дій працівника, та виключити з 504 календарних дня затримки 1102 календарних дня затримки, протягом яких позивач не виявляв належної зацікавленості та не вчиняв активних дій щодо захисту своїх порушених прав.

Отже, виходячи з принципів пропорційності, розумності, співмірності та добросовісності дій працівника, суд вважає, що сума належного позивачу середнього грошового забезпечення за період затримки з 02 березня 2021 року по 18 липня 2022 року має складати 0,00 грн.

Верховним Судом у постановах від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22 та від 10 квітня 2024 року у справі № 360/380/23 виснувано, що правовідносини, які виникли з 19 липня 2022, регулюються вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин. З 19 липня 2022 року суди мають враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Сума належного позивачу середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року складає 201181,95 грн (середньоденне грошове забезпечення 1087,47 грн х 185 календарних днів).

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушених прав в цій частині вимог, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Частиною другою статті 9 КАС України закріплено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що відповідачем порушено право позивача на отримання всіх належних при звільненні з військової служби сум грошового забезпечення до дня виключення зі списків особового складу, законодавчо визначеною гарантією від такого порушення є стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але з 19 липня 2022 року не більш як за шість місяців.

Відповідно, ефективним способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року 201181,95 грн.

У зв`язку з цим суд дійшов висновку, про необхідність виходу за межі заявлених позовних вимог з метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

У задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належить відмовити через неналежність обраного позивачем способу судового захисту та його невідповідність об`єкту порушеного права у спірних правовідносинах.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та належать до часткового задоволення з обранням належного способу захисту порушених прав позивача.

Що стосується розподілу понесених позивачем судових витрат, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень пунктів 1, 4 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів.

За змістом статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин першої, третьої, восьмої, дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми судових витрат, на відшкодування якої має право позивач, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.

Ці критерії також застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268). Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на не співмірність витрат, доказів та обґрунтування не відповідності заявлених витрат цим критеріям.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Такий висновок неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 23 квітня 2021 року у справі № 521/15516/19, від 21 червня 2022 року у справі № 826/11302/18.

Аналіз вищевикладених правових норм свідчить про те, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку.

При визначенні суми відшкодування інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Разом з позовною заявою представником позивача подано договір про надання правничої допомоги від 24 жовтня 2023 року № 44 та акт надання послуг від 16 вересня 2024 року № 5.

Дослідженням пункту 3.1 Договору про надання правничої допомоги від 24 жовтня 2023 року № 44 (далі - Договір № 44) встановлено, що за надання правничої допомоги клиєнт сплачує адвокату гонорар. Гонорар може визначатися як у фіксованому розмірі, так і розраховуватися відповідно до погодинної ставки. У разі погодинної оплати розмір гонорару визначається, виходячи з виду робіт, які виконуються адвокатом чи його помічником, вартості години роботи та часу, витраченого адвокатом чи його помічником (пункт 3.2).

Відповідно до пункту 3.3 Договору № 44 у господарських, цивільних, трудових, сімейних та адміністративних справах, які мають сталу практику вирішення, в яких у клієнта наявні відповідні права, документи та докази, розмір вимог в яких не перевищує 500 000 грн та за умови, що для вчинення адвокатом відповідних дій в інтересах клієнта після виконання клієном відповідних зобов`язань за цим Договором залишається не менше п`ятнадцяти календарних днів і що послуги з правничої допомоги оплачуються не пізніше семи календарних днів з дня підписання сторонамивідповідного акту наданих послуг, застосовуються такі ставки гонорару: 1) за підготовку адвокатського запиту чи запиту клієнта для отримання доказу чи інформації - 700 грн; 2) за ознайомлення з матеріалами справи у суді або іншому органі, уповноваженому на ведення чи вирішення відповідних справ: у разі якщо обсяг справи складає не більше двох томів - 1600 грн; у разі, якщо обсяг справи є більшим ніж два томи - 1600 грн. та по 500 грн. додатково за кожен наступний том справи, починаючи з третього; 3) за підготовку процесуальних документів у суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій, інших документів правового характеру, здійснення правового аналізу документів - залежно від кількості витраченого часу та вартості однієї години роботи - 1600 грн; 4) за учать в одному судовому засіданні, процесуальній дії, робочій зустрічі чи зборах: у разі їх тривалості до двох годин - 2250 грн; у разі їх тривалості понад дві години, включаючи години очікування - 2250 грн та по 500 грн додатково за кожну наступну годину, починаючи з третьої; у разі, якщо таке засідання чи процесуальні дії не відбулись з незалежних від адвоката причин - 1000 грн.

Адвокат може надати клієнту відстрочення оплати повної вартості наданих послуг чи їх частини на строк до 180 календарних днів з моменту складання акту наданих послуг, а у випадку розгляду справ у суді - до 90 календарних днів з дати винесення рішення, постанови чи ухвали, якою завершено розгляд справи у суді відповідної інстанції. Інформація про надання клієнту відстрочення оплати зазначається в акті наданих послуг. В такому випадку вартість послуг, на яку надається відстрочення, збільшується на 30 відсотків.

Ставки гонорару, визначені цим пунктом, на вимогу адвоката підлягають перегляду з урахуванням офіційного індексу інфляції, якщо розмір інфляції з початку дії цих ставок зріс більш ніж на п`ять відсотків.

Відповідно до пункту 3.4. Договору № 44 за фактом надання клієнту послуг з правничої допомоги сторони підписують акт наданих послуг. Акт складається адвокатом та передасться з його підписом в двох примірниках клієнту, або ж надсилається в електронному вигляді без підпису адвоката на електронну адресу клієнта. Клієнт протягом 24 годин або не пізніше наступного робочого дня з моменту отримання від адвоката: примірників актів з підписом адвоката - повинен підписати примірники акту та повернути один примірник акту адвокату в узгоджений з ним спосіб; акту в електронному вигляді на електронну потілу - повинен роздрукувати два примірника акту, підписати та направити їх адвокату в узгоджений з ним спосіб. Після отримання підписаних клієнтом примірників актів адвокат підписує їх та повертає один його примірник клієнту. У разі наявності зауважень до акту наданих послуг клієнт зобов`язаний не пізніше ніж через 24 години після отримання акту повідомити адвокат через електронну пошту про свої зауваження. У разі не повернення клієнтом підписаного акту адвокату або не врегулювання сторонами спору щодо акту протягом більш ніж 72 годин з моменту подання акту на підпис клієнту - адвокат має право достроково розірвати Договір відповідно до п. 5.4 цього Договору. За наявності технічної можливості сторони підписують акти наданих послуг за допомогою відповідних сервісів обміну документами в електронній формі з дотриманням умов та строків, визначених цим пунктом.

Клієнт відшкодовує адвоката усі витрати, які пов`язанні із наданням йому правничої допомоги, у тому числі, але не виключно, витрати на оплату судового збору, державного мита, на друкування, копіювання, нотаріальні послуги, відрядження, поштові та транспортні витрати тощо. У справах, визначених у п. 3.3 цього Договору, які передбачають здійснення адвокатом неодноразових дій з надання клієнту правничої допомоги та підтримання їх у контрольному стані, клієнт відшкодовує адвокату також витрати на ведення справи у розмірі 1000 грн. за одну справу. Така сума витрат покриває оплату праці технічних працівників адвоката, залучених до ведення справ, витрати на друкування, копіювання, поштові та транспортні витрати в межах м. Києва. Витрати відшкодовуються клієнтом на підставі рахунків адвоката протягом трьох банківських днів з моменту вручення, направлення на поштову чи електронну адресу відповідного рахунку клієнту (пункт 3.5. Договору № 44).

Відповідно до пункту 3.6. Договору № 44 розмір гонорару, окремих витрат та порядок їх оплати у справах, які не передбачені п. 3.3 цього Договору, визначається одним із таких способів: у додаткових угодах до цього Договору; у рахунках адвоката із зазначенням найменування послуги, витрат, їх вартості чи розміру, які мають бути підтверджені клієнтом шляхом їх оплати протягом трьох банківських днів моменту вручення чи направлення йому такого рахунку на поштову чи електронну адресу; у підписаних сторонами актах наданих послуг із зазначенням найменування послуги, витрат, їх вартості, розміру та строку оплати.

Відповідно до інформації, зазначеної в Акті про надання послуг від 16 вересня 2024 року № 5 замовник ОСОБА_1 , з одного боку, і представник виконавця - адвокат Овчаренко Ігор Сергійович, з іншого боку, склали цей акт про те, що на підставі наведених документів: Договір про надання правової допомоги від 24.10.2023 № 44, виконавцем були виконані наступні роботи (надані такі послуги): Підготовка адміністративного позову до ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях про зобов`язання здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2021 по 13.08.2024; кількість - 3,500 год., ціна - 2340,00 грн, всього 8190,00 грн. Загальна вартість робіт (послуг) склала 8190,00 грн. Замовник претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має, підлягає оплаті протягом 90 календарних днів з дати винесення рішення, постанови чи ухвали, якою завершено розгляд справи у суді відповідної інстанції.

Згідно з частиною другою статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 8190,00 грн підтверджені належними доказами та стосуються даної справи.

Як вже вище вказано, позов належать до часткового задоволення з обранням належного способу захисту порушених прав позивача.

Проте суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг та умовами договору тощо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Суд бере до уваги доводи відповідача щодо не співмірності розміру витрата на правову допомогу з обсягом та складністю наданих позивачу послуг з правової допомоги.

Відповідач вважає, що розмір витрат позивача на правову допомогу, зазначений у його позовній заяві є значно завищеним та необґрунтованим.

З урахуванням обставин справи, а саме: справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; виходячи з характеру доказів у справі (відсутності експертиз, відсутності виклику свідків, тощо); кількості сторін та відсутності інших учасників у справі, суд вважає розмір вартості наданих послуг неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг.

Відтак, враховуючи, що спір виник у правовідносинах, які не є складними, беручи до уваги визначеність та сталість практики Верховного Суду у цій категорії справ, що істотно зменшує складність послуг та зменшує їх обсяг, зважаючи на аргументи відповідача про неспівмірність цих витрат, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення суми витрат на правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню позивачу, до 2000,00 грн. Такий підхід відповідатиме вимогам співмірності, розумності та справедливості.

Питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Овчаренка Ігоря Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях (, місцезнаходження: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, буд. 56) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року у розмірі 201181,95 грн (двісті одна тисяча сто вісімдесят одна грн 95 коп.), з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях області на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 2000,00 грн (дві тисячі гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.О. Свергун