Справа № 420/30538/24
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , за участю третіх осіб Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , за участю третіх осіб Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 , в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у задоволенні подання командира військової частини НОМЕР_2 , подання командира військової частини НОМЕР_3 та рапортів ОСОБА_1 від 18.07.2024, 25.07.2024, 31.07.2024 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" згідно з його рапортами від 18.07.2024, 25.07.2024, 31.07.2024 за поданням командира військової частини НОМЕР_2 та поданням командира військової частини НОМЕР_3 .

Ухвалою суду від 07.10.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

14.10.2024 від представника Військової частини НОМЕР_1 надійшло клопотання про розгляд справи у загальному провадженні.

Ухвалою суду від 25.10.2024 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача - Військової частини НОМЕР_1 про розгляд справи у загальному позовному провадженні.

Ухвалою суду від 12.11.2024 клопотання представника позивача про витребування доказів у справі №420/30538/24 задоволено та витребувано в акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" інформацію про перерахування з рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_4 на наступні реквізити IBAN НОМЕР_5 банк одержувача АТ КБ «Приватбанк», Київ, Україна РНОКПП одержувача НОМЕР_6 , призначення платежу: Поповнення рахунку ОСОБА_2 за період з січня 2024 року по дату надання відповіді.

16.12.2024 на виконання вимог ухвали суду було надано витребувані документи.

Справу розглянуто з урахуванням перебування судді Токмілової Л.М. у відпустці.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рапортами від 18.07.2024, від 25.07.2024, від 31.07.2024, ОСОБА_1 , звернувся до Командира військової частини НОМЕР_3 з проханням клопотати перед вищим командуванням щодо звільнення з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною 12 цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу». Так, факт наявності у позивача трьох дітей віком до 18 років підтверджується витягами з реєстру ДРАЦС та дублікатами свідоцтв про народження. При цьому, факт утримання позивачем дітей від попереднього шлюбу в добровільному порядку без призначення аліментів підтверджується нотаріально посвідченою заявою колишньої дружини ОСОБА_2 №820 від 04.07.2024 (бланк НТК 727188), а факт утримання позивачем дитини від дійсного шлюбу додаткового доведення не потребує.

22.10.2024 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов відзив від Військової частини НОМЕР_1 , в якому відповідач позовні вимоги не визнає та зазначає, що з нотаріально посвідченої заяви №820 ОСОБА_2 щодо добровільного, в позасудовому порядку повного фінансового утримання ОСОБА_1 двох неповнолітніх дітей, неможливо зробити будь-яких висновків щодо фактичного утримання останнім двох своїх дітей, оскільки нотаріус у даній заяві засвідчує лише справжність підпису ОСОБА_2 , проте жодним чином не підтверджує факти викладені у заяві, а саме перебування двох дітей на утриманні батька. Жодних рішень суду про стягнення аліментів у примусовому порядку, договору про сплату аліментів на дитину або виписок по картковому рахунку ОСОБА_1 надано не було. Крім того, щодо недоведеності факту перебування на утриманні ОСОБА_1 трьох дітей свідчить також власноручні рапорти останнього, в яких зазначено, що на момент звернення з рапортом на звільнення його колишня дружина ОСОБА_2 з двома дітьми виїхала до Литви, а теперішня дружина ОСОБА_3 з сином виїхала до Німеччини, що в свою чергу унеможливлює встановлення перебування дітей на утриманні батька та фактичне виконання ним обов`язків по вихованню дітей, піклуванню про здоров`я дітей, про їх фізичний, духовний та моральний розвиток з огляду на приписи передбачені Сімейним кодексом України (далі СК України), а також свідчить про відсутність спільного проживання разом з дітьми за відсутності підтверджуючих документів. Відповідач вказує, що перебування на утриманні в контексті підпункту «г» пункту 2 частини 4 та абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» це реальне, постійне, тривале (більше 3 місяців), фактичне знаходження дитини разом з батьком (матір`ю) в конкретно визначеному місці проживання, який (яка) забезпечує повне задоволення потреб дитини, за неможливості (небажання) одного з батьків здійснювати таке утримання, що підтверджується відповідними документами. Відтак, перебування на утриманні лейтенанта ОСОБА_1 трьох і більше дітей віком до 18 років не підтверджується доданими до подання документами.

25.10.2024 до Одеського окружного адміністративного суду надійшли пояснення Військової частини НОМЕР_2 , у яких третя особа зазначає, що на момент розгляду рапорту та доданих документів Позивача про звільнення з військової служби (20.08.2024) дійсно вбачалися підстави для звільнення, оскільки військова частина НОМЕР_2 виходила з дії чинного на той час законодавства, зокрема п. 5 Додатку 19 (Переліку документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби) до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170. Разом із тим, наказом Міністерства оборони України від 23.07.2024 № 495 «Про затвердження Змін до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» внесено зміни до Додатку 19. Вказаний наказ зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10.09.2024 за № 1361/42706 (після погодження документів Позивача у військовій частині НОМЕР_2 , але до прийняття рішення по них військовою частиною НОМЕР_1 ). Оскільки Позивачем до рапорту про звільнення не було подано повний пакет документів, визначених п.п. 13 п. 5 Додатку 19 до Інструкції (перелік яких наводиться новою редакцією), підстав для його звільнення Відповідачем не вбачалось.

25.10.2024 до Одеського окружного адміністративного суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що на сьогодні позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , та факт утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не потребує доведення. Відповідно до Довідки з Тарутинського ВДВС від 31.07.2024, Довідки з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) №4766/57599/03.2-07/03.2-06 від 09.09.2024 та Витягу з Єдиного реєстру боржників від 22.09.2024 р. про відсутність відкритих виконавчих проваджень зі сплати аліментів відносно ОСОБА_1 отже безспірним є факт утримання дітей ОСОБА_1 в добровільному позасудовому порядку, а отже факт утримання дітей встановлений та не потребує доведення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_3 на посаді заступника командира з морально-психологічного забезпечення, що не заперечується відповідачем.

Згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7 , виданого Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб 23.08.2022.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 , виданого Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_9 , виданого Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_10 , виданого Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_3 із рапортом (від 18.07.2024 за вх. №2528) про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 1 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

За змістом рапорту, позивач зазначив, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей та на підтвердження цього факту надав: копію паспорта громадянина України серії НОМЕР_11 , копію картки платника податків, свідоцтво про шлюб НОМЕР_7 від 04.07.2024, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статті 126, 133, 135 Сімейного кодексу України №6 від 04.07.2024, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статті 126, 133, 135 Сімейного кодексу України №7 від 09.07.2024, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статті 126, 133, 135 Сімейного кодексу України №8 від 09.07.2024, нотаріально посвідчена заява №820 від 04.07.2024.

При цьому, в рапорті зазначено, що оскільки під час повномасштабної війни колишня дружина з дітьми виїхала до Литви, а теперішня дружина з сином виїхала до Німеччини, то позивач не може надати належним чином засвідчені копії свідоцтва про шлюб та свідоцтва про народження дітей.

ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_3 із рапортом (від 25.07.2024 за вх. №2567), у якому позивач просив залучити цей рапорт з додатками до рапорту від 18.07.2024 вх. №2528 та зазначив, що 24.07.2024 позивачу вдалось отримати повторні (дублікати) свідоцтва про народження дітей, які долучені до вказаного рапорту, а саме: свідоцтво про народження (повторне) НОМЕР_10 , свідоцтво про народження (повторне) НОМЕР_9 , свідоцтво про народження (повторне) НОМЕР_8 .

ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_3 із рапортом (від 31.07.2024 за вх. №2621), у якому позивач просив долучити вказаний рапорт до рапортів від 18.07.2024 вх. №2528 та від 25.07.2024 №2567, та додав до нього наступні документи: інформацію з Єдиного реєстру боржників від 30.07.2024 та відповідь з Тарутинського відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області (за місцем реєстрації) від 31.07.2024 №16928 про відсутність відносно ОСОБА_1 виконавчих проваджень.

Військовою частиною НОМЕР_3 було розглянуто рапорт лейтенанта ОСОБА_1 та направлено відповідне подання до військової частини НОМЕР_2 від 26.07.2024 за вих. №2560, яка оцінивши та проаналізувавши поданий рапорт та додані до нього документи, військова частина НОМЕР_2 по суті дійшла висновку про наявність підстав для направлення рапорту і документів вищому командиру для прийняття рішення.

20.09.2024 командування військової частини НОМЕР_1 розглянуло подання командира військової частини НОМЕР_2 за вих. №4/566 від 25.08.2024 щодо звільнення з військової служби лейтенанта ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 та абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Так, командування військової частини НОМЕР_1 зазначило, що надані документи не містять належних та достатніх доказів перебування на утриманні у ОСОБА_1 трьох дітей за відсутності заборгованості зі сплати аліментів. За наведеного, лейтенанту ОСОБА_1 було відмовлено у звільненні з військової служби.

Вважаючи таку відмову протиправною та безпідставною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в умовах воєнного стану.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частиною 1 статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною 3 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону №2232-ХІІ).

Так, підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби передбачено статтею 26 Закону №2232-ХІІ, підпунктом "г" пункту 2 частини 4 якої встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (абзац 5 пункт 3 частина 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ).

Так, керуючись нормами чинного законодавства позивач подав рапорт про звільнення до командира військової частини НОМЕР_3 , яка розглянула рапорт та направила відповідне подання до військової частини НОМЕР_2 .

Надалі, військова частина НОМЕР_2 погодила документи для подальшої відправки до вищого командування військової частини НОМЕР_1 .

Згідно листа від 20.09.2024 №1528/15/8984 заступником командира військової частини НОМЕР_1 поставлено під сумнів факт утримання позивачем трьох і більше дітей до 18 років та відмовлено ОСОБА_1 у звільненні з військової служби.

Отже, предметом доказування в цій справі є доведеність факту перебування на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років та, як наслідок, наявність підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є батьком трьох неповнолітніх дітей:

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_9 (в графі «Батьки» зазначено батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 );

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_10 (в графі «Батьки» зазначено батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 );

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 (в графі «Батьки» зазначено батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_3 ).

ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 (прізвище після реєстрації шлюбу - ОСОБА_7 ), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 .

Згідно заяви ОСОБА_2 , яку засвідчено приватним нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за №280, ОСОБА_1 добровільно, в позасудовому порядку повністю, як батько, фінансово утримує двох неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Листами №16928 від 31.07.2024 Тарутинського відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області, №744-Ч від 30.07.2024 підтверджується, що у відділах державної виконавчої служби Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не перебувають та не перебували на виконанні виконавчі документи про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

В Єдиному реєстрі боржників інформація станом на 30.07.2024 стосовно ОСОБА_1 відсутня.

Суд зазначає, що частини 3 статті 11 Закону України від 26.04.2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-ІІІ) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частини 1, 2 статті 15 Закону № 2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Так, надані до позову та до рапорту документи підтверджують те, що позивач є батьком трьох дітей до 18 років.

При цьому, Законом №2232-ХІІ не визначено поняття «утримання дітей», проте такі правовідносини є предметом регулювання Сімейного кодексу України.

Відповідно до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

За приписами статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у статтях 14, 15 СК України.

Так, сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

У той же час, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Майновий обов`язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун. Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Статтею 141 СК України, передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є не правозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (стаття 155 СК України).

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до статті 164 Кримінального кодексу України.

Отже, у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від факту зареєстрованого шлюбу між батьками, факту спільного проживання, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.

Частинами 1-3 статті 181 Сімейного кодексу України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Таким чином, на позивача як батька дітей, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно з чинним законодавством покладено обов`язок утримувати своїх дітей.

Судом встановлено та відповідачем не спростовано, що у позивача заборгованість зі сплати аліментів на користь дітей, зокрема ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - відсутня.

Відповідно до частини 2 статті 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

При цьому, матеріали адміністративної справи не містять рішення суду, згідно з яким позивача звільнено від обов`язку утримувати своїх дітей.

Відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби, командування військової частини НОМЕР_1 зазначило, що на момент звернення з рапортом на звільнення колишня дружина ОСОБА_1 з двома дітьми виїхала до Литви, а теперішня дружина з сином виїхала до Німеччини, що у свою чергу унеможливлює встановлення перебування дітей на утриманні батька та фактичне виконання ним обов`язків по вихованню дітей, піклуванню про здоров`я дітей, про їх фізичний, духовний та моральний розвиток передбачених Сімейним кодексом України.

При цьому, в контексті спірних відносин, визначальним для цієї справи є не встановлення факту проживання однією сім`єю, а утримання позивачем неповнолітніх дітей, у зв`язку із чим суд не може погодитись із доводами відповідача щодо необхідності долучення до рапорту про звільнення за сімейними обставинами документів, які підтверджують факт спільного мешкання позивача з дітьми.

На підтвердження своєї участі у матеріальному забезпеченні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , позивачем додано нотаріально завірену заяву ОСОБА_2 від 04.07.2024 щодо належного фінансового утримання двох неповнолітніх дітей.

Також, судом встановлено та відповідачем не спростовано, що у позивача заборгованість зі сплати аліментів на користь дітей відсутня.

Щодо посилань відповідача на постанову КМУ №560 від 16.05.2024 суд зазначає, що дана постанова регулює Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, а не під час проходження військової служби військовослужбовцем.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що обставини перебування на утриманні позивача трьох дітей віком до 18 років та відсутність заборгованості зі сплати аліментів знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

За наведеного, суд вважає, що відмова Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років, є протиправною.

Що ж стосується позовної вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" згідно з його рапортами від 18.07.2024, 25.07.2024, 31.07.2024 за поданням командира військової частини НОМЕР_2 та поданням командира військової частини НОМЕР_3 , то суд зазначає наступне.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Правова позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 04 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19 та від 13 жовтня 2022 року у справі №380/13558/21.

Також суд ураховує правову позицію, що міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №806/965/17 та від 27 вересня 2021 року у справі №380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду. Таким чином, у випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

В межах даної справи судом встановлено, що позивач звернувся до командира відповідача з рапортом, у якому просив про звільнення з військової служби в запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами - у зв`язку перебуванням на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу». До рапорту позивач додав усі документи, які підтверджують вказані обставини. Відповідач повідомив позивачу про те, що його рапорт розглянутий та відсутні правові підстави для його звільнення з військової служби в запас за сімейними обставинами, з урахуванням наданих підтверджуючих документів. Отже, рапорт був розглянутий відповідачем з урахуванням долучених позивачем документів і в його задоволенні відмовлено.

При цьому, судом визнано протиправною таку відмову.

Зважаючи на це та враховуючи, що норма підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (у відповідній редакції) містить імперативний припис, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, через такі сімейні обставини або поважні причини, як перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», - звільняються з військової служби під час воєнного стану, тобто відсутня дискреція щодо прийняття рішення, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є ефективним і відповідає завданню адміністративного судочинства.

Аналогічні правові висновки з даного питання наведено Верховним Судом у постановах від 24 квітня 2024 року у справі № 140/12873/23, від 30 червня 2024 року у справі №140/8768/23 та від 06 червня 2024 року у справі №140/25460/23.

За наведеного, з метою повного та ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне визнати протиправними дії відповідача та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Підсумовуючи викладене, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 12 частини 1 статті 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір», у зв`язку з чим підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 12, 139, 242-246, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_12 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_13 ), за участю третіх осіб Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_14 ), Військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_15 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 18.07.2024 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені статтею 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені статтями 293, 295 КАС України.

Суддя Токмілова Л.М.