Справа № 460/6621/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 460/6621/24 пров. № А/857/20578/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року у справі № 460/6621/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,-

суддя у І інстанції Зозуля Д.П.,

час ухвалення рішення 18 липня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 18 липня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ :

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі військова частина НОМЕР_1 , відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі відповідач 2), у якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення заступника начальника відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_3 " з персоналу старшого лейтенанта ОСОБА_2 про відмову в перетині державного кордону України громадянину України № НОМЕР_2 від 10.06.2024 року щодо громадянина України ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України видалити з бази даних Державної прикордонної служби відомості, що особу ОСОБА_1 , тимчасово обмежено у праві виїзду з України.

Позов обґрунтований тим, що у перетинанні державного кордону відмовляється лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Під час здійснення прикордонного контролю позивач пред`явив усі необхідні документи, в тому числі військово-обліковий документ, які підтверджували, що позивач має на утриманні трьох дітей віком до 18 років, що відповідно до п.2-6 Правил перетинання державного кордону України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, дає право на виїзд за межі України. Проте, відповідач відмовив позивачу у перетинанні державного кордону України без зазначення конкретних підстав для такої відмови.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року у справі № 460/6621/24 позов ОСОБА_1 до Військової частин НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, задоволено частково; Визнано протиправним та скасовано рішення заступника начальника відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_3 " з персоналу старшого лейтенанта ОСОБА_2 про відмову в перетині державного кордону України громадянину України № НОМЕР_2 від 10.06.2024 року щодо громадянина України ОСОБА_1 ; Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати на суму 7493,20 грн., з яких судовий збір у розмірі 493 (чотириста дев`яносто три) грн. 20 коп. та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп.

Рішення суду першої інстанції оскаржив ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ), подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог є таким, що винесене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що саме наявність відмітки про зняття або виключення з військового обліку у військово-обліковому документі підтверджує статус особи, як знятої або виключеної з військового обліку та встановлює відношення особи до військової служби. У наданому позивачем військовому квитку серія НОМЕР_3 відсутні будь-які відомості щодо відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Крім цього, позивачем не були надані відповідні документи, які б підтверджували у нього відсутність у заборгованості по сплаті аліментів. Також звертає увагу на те, що надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації входить до повноважень та компетенції ТЦК та СП, а тому посадові особи ДПСУ не можуть самостійно встановлювати відношення громадянина України до військової служби, тобто має він відстрочку від військової служби чи не має.

Оскільки прямою нормою, яка надає право на виїзд за кордон є «не підлягає призову під час мобілізації», а наявність статусу «багатодітного батька» є похідною, тому позивачу під час перетину державного кордону в першу чергу необхідно підтвердити свої облікові дані, щодо відношення до військової служби, як такого, що не підлягає призову під час мобілізації. Зокрема, такий статус міг би отримати, звернувшись до ТЦК та СП, однак останнім таких дій вчинено не було, тому позивач не зміг перетнути державний кордон України саме через свою бездіяльність щодо оформлення своїх військово облікових документів в ТЦК та СП.

З урахуванням наведеного, вважає рішення, прийняте заступником начальника відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_3 " з персоналу старшим лейтенантом ОСОБА_3 , як уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону, правомірним, тому просить рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року в адміністративній справі №460/6621/24 скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 - відмовити.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч.4 ст.304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 10 червня 2024 року прибув до пункту пропуску через державний кордон «Устилуг» з метою перетину державного кордону на виїзд з України.

Під час здійснення прикордонного контролю пред`явив уповноваженим службовим особам ІНФОРМАЦІЯ_1 документи, а саме: - паспорт громадянина України ОСОБА_1 для виїзду за кордон НОМЕР_4 ; - свідоцтво про шлюб від 01.06.2012 Серія НОМЕР_5 про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_1 (Позивач) та ОСОБА_4 ; - свідоцтво про народження дитини ОСОБА_5 від 16.04.2021 Серія НОМЕР_6 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_5 ); - свідоцтво про народження дитини ОСОБА_6 від 22.08.2019 Серія НОМЕР_7 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_6 ); - свідоцтво про народження дитини ОСОБА_7 від 29.11.2016 Серія НОМЕР_8 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_7 ); - свідоцтво про народження дитини ОСОБА_8 від 16.05.2013 Серія НОМЕР_9 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_8 ); - свідоцтво про народження дитини ОСОБА_9 від 14.11.2014 Серія НОМЕР_10 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_9 ); - посвідчення батьків багатодітної сім`ї від 18.04.2019 НОМЕР_11 дійсне до 05.05.2031; - військово-обліковий документ (військовий квиток) від 12.06.2013 з відміткою про останню звірку даних 12.11.2023.

Заступник начальника відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_3 " з персоналу старший лейтенант ОСОБА_10 відмовив позивачу у виїзді з України у формі Рішення № 1997 про відмову в перетинанні державного кордону України від 10.06.2024 (далі Рішення).

В Рішенні вказано таку причину відмови: «відсутність документів, що підтверджують підстави для виїзду за кордон або мету своєї поїздки в період дії на території України воєнного стану у відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та постанови Кабінету Міністрів України № 57 (зі змінами та доповненнями)».

Не погоджуючись з рішенням відповідача про відмову позивачу в перетинанні державного кордону України від 10.06.2024, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зміст оскарженого рішення не дозволяє визначити, яких саме документів не надав позивач в момент проходження прикордонного контролю, та з яких саме підстав позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону України, а тому прийшов до висновку, що рішення відповідача про відмову ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України № 1997 від 10.06.2024, прийняте заступником начальника відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_3 " з персоналу старший лейтенант ОСОБА_11 є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI (далі - Закон №1710-VI).

Частиною першої статті 2 Закону №1710-VI передбачено, що прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 3 Закону №1710-VI під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України «Про Державну прикордонну службу України», іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.

За приписами частини першої статті 14 Закону №1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.

Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14.12.2010 №967 (у редакції, чинній станом на дату прийняття спірного рішення).

Так, у пункті 1 цього рішення зазначаються, з-поміж іншого, підстави для тимчасового обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон.

Обґрунтовуючи відмову в перетинанні державного кордону, відповідач у спірному рішенні від 10.06.2024 зазначив, що громадянин України ОСОБА_12 тимчасово обмежений у праві виїзду з України на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року», а також ПКМУ №57 (зі змінами) з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або мету своєї поїздки.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Разом з тим, оскаржуване рішення відповідача не містить обґрунтування мотивів прийняття такого, у ньому не зазначено які саме документи позивач не надав для підтвердження підстави виїзду за кордон.

Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №826/6528/18, від 10.04.2020 у справі №819/330/18, від 10.01.2020 у справі №2040/6763/18).

З огляду на наведене, оскільки рішення відповідача про відмову ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України № 1997 від 10.06.2024, прийняте заступником начальника відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_3 " з персоналу старший лейтенант ОСОБА_11 , не відповідає критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що таке є протиправним та підлягає скасуванню.

Таких ж висновків дійшов Верховний Суд у постанові 12.11.2024 у справі №380/11916/22, обставини якої хоча і відмінні від обставин справи, рішення у якій переглядається, однак стосуються аналогічних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 241, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року у справі № 460/6621/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк