Справа № 320/44232/23
Суддя: Марич Є.В.
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у задоволенні заяв відповідачів щодо залишення позову без розгляду

17 лютого 2025 року № 320/44232/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши у письмовому провадженні заяви відповідачів про залишення без розгляду позову ТОВ "ЯСЕНСВІТ" до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, ГУ ДПС у Київській області, Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, Головного управління ДКСУ в Одеській області, про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У провадженні Київського окружного адміністративного суду перебуває справа №320/44232/23 за позовом ТОВ "ЯСЕНСВІТ" до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, ГУ ДПС у Київській області, Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, Головного управління ДКСУ в Одеській області, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ ДПС у Київській областів частині невнесення протягом 2022р. до Реєстру заяв про повернення бюджетного відшкодування інформації про узгоджену за результатами оскарження суму бюджетного відшкодування, у нескладенні та неподанні протягом 2022р. до територіального органу ДКСУ висновку із зазначенням суми ПДВ, що підлягає відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України по декларації за січень 2019р. у розмірі 15 757 241,00 грн.;

- визнати протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків в частині нескладення та неподання протягом 2023р. до територіального органу ДКСУ висновку із зазначенням суми ПДВ, що підлягає відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України по декларації за січень 2019р. у розмірі 15 757 241,00 грн.;

- стягнути з Державного бюджету України на користь позивача узгоджену суму бюджетного відшкодування з ПДВ по декларації за січень 2019р. у розмірі 15 757 241,00 грн.;

- стягнути з Державного бюджету України на користь позивача пеню на рівні 120% облікової ставки НБУ за порушення строків бюджетного відшкодування у розмірі 6 059 587,32 грн.

Розляд справи здійснюється у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання призначено.

У подальшому представниками Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, ГУ ДПС у Київській області, Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків через електронний кабінет підсистеми «Електронний суд» ЄСІТС подано заяви про залишення позову ТОВ "ЯСЕНСВІТ" без розгляду у зв`язку з пропуском встановленого законом шестимісячного строку для звернення до суду (ч. 2 ст. 122 КАС України), який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свої прав, свобод чи інтересів, наслідком чого, на думку відповідачів, має бути постановлення судом ухвали про залишення позову без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України.

За тим, представником позивача до суду подано заперечення на подані заяви.

За згодою сторін, суд розглянув у порядку письмового провадження подані заяви та дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 КАС України, процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. ч. 1-2 ст. 122 КАС України).

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 166 КАС України).

Тобто, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд враховує, що з приводу спірних правовідносин, які мають місце у даному випадку, тривалий час (до 2023р.) існувала єдина судова практика Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду щодо процесуальних строків на звернення платників податків до суду із позовними вимогами про стягнення узгодженої суми бюджетного відшкодування та пені, який становив 1095 днів, які обчислювалася з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, у постанові від 14.03.2019р. №822/553/17 Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду зробив правовий висновок про те, що позовна вимога про стягнення пені на суму несвоєчасно відшкодованого ПДВ може бути заявлена в межах строку, встановленого пунктом 102.5 статті 102 ПК України для подання заяви про відшкодування надміру сплачених грошових зобов`язань, тобто протягом 1095 днів.

Вирішуючи питання щодо обчислення строку звернення до адміністративного суду, слід урахувати й те, що в силу положень пункту 102.4 статті 102 ПК України контролюючим органам надано право стягнення податкового боргу протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення такого податкового боргу. Оскільки контролюючі органи наділені правом стягнення з платників податків податкового боргу та пені на нього протягом 1095 днів, то для забезпечення принципів справедливості, рівності і балансу у відносинах між платниками і державою аналогічне право на стягнення заборгованості з бюджету та пені протягом 1095 днів повинно бути забезпечено і для платників податків.

У свою чергу Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 15.02.2021р. у справі №280/4452/18, керуючись вищевказаним твердженням судової палати Верховного Суду, дійшов висновку про те, що і вимога щодо стягнення заборгованості з бюджету, і вимога щодо стягнення пені, нарахованої на весь час невиконання суб`єктом владних повноважень встановленого законом обов`язку, можуть бути пред`явлені у межах 1095-денного строку, після спливу якого правовідносини стають стабільними.

Аналогічний правовий висновок був застосований також у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.05.2019р. у справі №819/3144/15, від 09.10.2018р. у справі №817/1828/17, від 17.04.2018р. по справі №816/1369/17, від 11.09.2018р. у справі №812/103/15, від 11.04.2019р. у справі №810/1228/17, від 02.04.2019р. у справі №810/1198/16, тощо.

Втім, у подальшому, згідно пункту 104 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №140/1770/19 (зареєстровано в ЄДРСР 15.02.2023; оприлюднено - 15.02.2023р.) відступлено від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 14.03.2019р. у справі №822/553/17 та постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15.02.2021р. у справі №280/4452/18, та при цьому, висловлено нову правову позицію, відповідно до якої платник ПДВ може звернутися до адміністративного суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень з погашення заборгованості з відшкодування ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ухвали КАС ВС від 27.07.2022р. про передачу справи №140/1770/19 для розгляду до Великої Палати Верховного Суду день, коли особа дізналася про порушення свого права це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Для цілей розгляду судом термінових спорів статтею 270 КАС України визначено, що днем бездіяльності є останній день встановленого законом строку, в який мало бути вчинено дію або прийнято рішення (частина 4 статті).

Застосовуючи аналогічний підхід (за відсутності іншого), слід було б визначити останній день повноважень, наданих законом кожному з переліку уповноважених державою органів, на вчинення відповідних дій у сфері його відповідальності й контролю, проте, як було зазначено вище, таких не встановлено. Отже, наявна триваюча бездіяльність органу, і кожен її наступний день є новим днем початку відліку строку ініціювання її припинення через суд.

Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.01.2023р. у справі №140/1770/19 зазначає про необхідність застосування загальних строків позовної давності за ст. 122 КАС України, але жодним чином не розкриває, з якого моменту особа дізналася або мала дізнатися про порушення її права на бюджетне відшкодування та/або пеню (про це також зазначено в Окремій думці від 19.01.2023р. судді Великої Палати Пількова К.М.).

Суд враховує доводи представника ТОВ «ЯСЕНСВІТ» про неможливість врахування нової правової позиції Великої Палати Верховного Суду, з огляду на те, що з першого дня протиправної бездіяльності контролюючих органів (03.03.2022р., адже суми бюджетного відшкодування з ПДВ по відповідній декларації за січень 2019р. набули статусу узгодженості з винесенням ШААС постанови від 22.02.2022р. у справі №320/4301/19) до офіційного оприлюднення в ЄДРС нової правової позиції щодо процесуального строку звернення до адміністративного суду (15.02.2023р.) вже минуло більше шести календарних місяців.

Відповідно до п.108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №140/1770/19 зміна правового регулювання, зміна Верховним Судом способу захисту порушеного права та підтверджені у встановленому порядку фактичні обставини щодо неможливості реалізації права особою, перелік спрямованих нею на досягнення цієї мети заходів підлягають оцінці судом за заявою позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду в кожному конкретному випадку при з`ясуванні поважності причин пропуску цього строку.

Згідно із постановою Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 26.11.2020р. у справі №500/2486/19 задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.

Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно із ч.6 ст.161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Разом із позовною заявою ТОВ «ЯСЕНСВІТ» подано до Київського окружного адміністративного суду заяву від 28.11.2023р. за №28/11-2023/2 про поновлення пропущеного з поважних причин процесуального строку для звернення до суду із адміністративним позовом у зв`язку із зміною сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, яку суд задовольнив, відкривши провадження у справі.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24.04.2018р. у справі №820/3537/17, від 02.10.2018р. у справі №820/1749/18 та від 01.04.2021р. у справі №280/4453/18 проступок, пов`язаний із триваючим безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків, передбачених законом визнається триваючим порушенням.

Триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи допустила бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності) та, відповідно, порушення закону. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку: усунення стану за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення; виконанням обов`язку відповідним суб`єктом; припиненням дії відповідної норми закону.

Як наслідок, правопорушення щодо невідшкодування сум бюджетної заборгованості з ПДВ триваючим. Таке правопорушення (до моменту отримання коштів платником податків) не може припинитись на момент звернення із позовом.

У постанові Верховного Суду від 15.04.2020р. у справі № 127/16473/15-а суд констатував, що встановлений процесуальним законом строк звернення до адміністративного суду не повинен використовуватись як засіб легалізації триваючого правопорушення та не повинен бути однозначною підставою для відмови у застосуванні державою примусових заходів, спрямованих на його припинення.

У цій же справі Верховний Суд, приймаючи постанову за результатом її касаційного розгляду, зауважив, що зважаючи на доведений у ході судового розгляду факт вчинення відповідачами правопорушення, яке має характер триваючого і не припинено станом на час розгляду і вирішення цієї справи судами попередніх інстанцій, останні правомірно відхилили клопотання відповідачів про залишення позову без розгляду.

Разом з тим, суд має враховувати, що встановлення строків звернення до адміністративного суду та залишення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не може слугувати меті легалізації триваючого правопорушення або здійснення незаконної діяльності, на чому Верховний Суд наголошував у постанові від 05.07.2023р. у справі №380/15396/22, й при цьому зазначав, що такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 30.10.2018р. у справі № 493/1867/17, від 22.01.2019р. у справі № 201/9987/17(2-а/201/304/2017), від 05.04.2019р. у справі № 809/248/18, від 22.11.2019р. у справі № 1140/3136/18, від 29.11.2019р. у справі № 608/957/16-а, від 30.01.2020р. у справі № 554/5119/16-а, від 18.02.2020р. у справі № 1840/3344/18, від 29.10.2020р. у справі № 816/197/18, від 11.11.2020р. у справі № 640/19903/19 та від 01.06.2022р. у справі № 460/100/21.

У цих же постановах Верховним Судом надано визначення терміну «триваюче правопорушення», розкрито його суть та зміст, а саме - зазначено, що триваюче правопорушення це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом.

Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану, за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.

Відповідно до постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26.01.2023р. у справі №200/9654/21, яка прийнята пізніше постанови Великої Палати Верховного Суду (19.01.2023р.) відшкодування ПДВ способом стягнення також можливе без обмеження строком, визначеним ч.2 ст.122 КАС України, якщо реалізації прав платника перешкоджали обставини, пов`язані, зокрема, з триваючим невиконанням контролюючим органом покладених на нього функцій, чи іншою неможливістю отримати суму бюджетного відшкодування попри своєчасно вжиті платником для цього заходи.

Попри те, як убачається з викладеного вище обґрунтування, у разі залишення без розгляду внаслідок спливу строку звернення до суду позову щодо реалізації права на бюджетне відшкодування право особи на підтверджену судом суму такого відшкодування не вичерпується, а протиправна поведінка держави не легітимізується. Власне, мова йде про заборгованість бюджету перед особою і не існує жодної норми права, за якою така поверталася б у власність держави після спливу будь-якого строку, як і не визначено відповідного порядку. Держава за жодних умов і обставин не набуває права на належні особі кошти.

Отже, обмеження права на бюджетне відшкодування будь-яким строком вже на етапі виконання обов`язку державою призведе до порушення самої запровадженої законом концепції безстрокової його реалізації (до повного погашення) і жодним чином не слугуватиме меті досягнення правової визначеності, породжуючи новий спір вже на міжнародному рівні. Строк звернення до суду існує не для того, щоб надавати можливість суб`єкту владних повноважень уникнути відповідальності. Триваюче право повинно бути захищено, а триваюче порушення припинено, тобто протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути оскаржена до суду в будь-який час за весь період, протягом якого вона триває. У протилежному випадку суб`єкт владних повноважень отримав би легітимацію з боку держави у формі забезпечення можливості зловживання правом та безкінечне продовження протиправної поведінки з огляду на відсутність дієвого механізму спонукання до виконання обов`язку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.01.2023р. у справі №140/1770/19 від позиції Верховного Суд, викладену у постанові від 26.01.2023р. у справі №200/9654/21 про необхідність застосування концепції «триваючого правопорушення» не відступила, а тому такий підхід Верховного Суду залишається актуальним та застосовним.

Вищевикладене підтверджує, що у разі, якщо позов подано як захід, спрямований на припинення неправомірної поведінки у вигляді триваючого правопорушення, то положення ч. 2 ст. 122 КАС України не повинні використовуватися як засіб легалізації такої поведінки і у такому випадку застосуванню не підлягають.

У п.74 рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia) Європейський з прав людини звернув увагу на те, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

Застосування ж процесуальних строків у випадку стягнення узгодженого бюджетного відшкодування (і) не вирішує спір та (іі) не сприяє захисту прав та інтересів юридичних осіб, тобто прямо суперечить завданням адміністративного судочинства.

По суті, у цьому випадку держава застосовує певного роду приховану конфіскацію (однозначно заборонену ст.41 Конституції України), яка маскується під позбавленням платника податків механізму повернення власного майна. Формально держава не відмовляється від власного обов`язку, однак позбавляє платника податків можливості примусового виконання такого обов`язку.

Таким чином, враховуючи наведені норми, позицію Верховного Суду з приводу питання застосування строків, встановлених для звренення до суду із відповідним позовом, а також встановлені судом обставини, суд доходить висновку про те, що подані відповідачами заяви не підлягають до задоволення, адже зміна сталої судової практики щодо даної категорії спорів, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду із відповідними позовами, судом вважається поважною причиною пропущення строку звернення до суду, яке відбулось з причин, незалежних від позивача.

Керуючись ст. 9, 122, 123, 171-174, 240, 241-243, 249, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Відмовити у задоволенні заяв представників Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, ГУ ДПС у Київській області, Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про залишення позову без розгляду.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Марич Є.В.