Справа № 520/21809/23
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 р. Справа № 520/21809/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2023, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/21809/23

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області , Державної судової адміністрації України , Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області треті особи Державна казначейська служба України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивачка, ОСОБА_1 , апелянтка) звернулася до суду з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області (далі відповідач-1, ТУ ДСА у Харківській області), Територіальнеого управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області (далі відповідач-2, ТУ ДСА у Полтавській області), Державної судової адміністрації України (далі відповідач-3, ДСА України), третя особа: Державна казначейська служба України, в якій просила:

- визнати протиправними дії ТУ ДСА в Харківській області щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 12.09.2022, та дії ТУ ДСА в Полтавській області щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 13.09.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 30.06.2023, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн;

- стягнути з ДСА України на користь позивачки:

·-недонараховану та невиплачену суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 в розмірі 92736,00 грн;

·недонараховану та невиплачену суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 в розмірі 212891,88 грн;

·недонараховану та невиплачену суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період з 01.01.2023 по 3.06.2023 в розмірі 193005,69 грн, а всього 498 633,57 грн, з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів»;

- судове рішення у межах суми стягнення за один місць звернути до негайного виконання.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2023 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ДСА України щодо незабезпечення ТУ ДСА у Харківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення судді ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 включно, виходячи з встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2 270 грн, за період з 01.01.2022 по 12.09.2022 включно, виходячи з встановленого на 01.01.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2 481 грн.

Визнано протиправною бездіяльність ДСА України щодо незабезпечення ТУ ДСА в Полтавській області бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення судді ОСОБА_1 за період з 13.09.2022 по 31.12.2022, виходячи з встановленого на 01.01.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2 481 грн, за період з 01.01.2023 по 30.06.2023, виходячи з встановленого на 01.01.2023 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2 684 грн.

Зобов`язано ДСА України забезпечити ТУ ДСА у Харківській області бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення судді ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 включно, виходячи з встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2 270 грн, за період з 01.01.2022 по 12.09.2022 включно, виходячи з встановленого на 01.01.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2481 грн.

Зобов`язати ДСА України забезпечити ТУ ДСА в Полтавській області бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення судді ОСОБА_1 за період з 13.09.2022 по 31.12.2022, виходячи з встановленого на 01.01.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2481 грн, за період з 01.01.2023 по 30.06.2023, виходячи з встановленого на 01.01.2023 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2684 грн.

Визнано протиправними дії ТУ ДСА в Харківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 12.09.2022, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн.

Зобов`язано ТУ ДСА у Харківській області провести нарахування та виплату судді ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021 по 12.09.2022 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2021 - 2270 грн., на 01.01.2022 - 2481 грн., з врахуванням виплачених сум.

Визнано протиправними дії ТУ ДСА в Полтавській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 13.09.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 30.06.2023, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн.

Зобов`язано ТУ ДСА в Полтавській області провести нарахування та виплату судді ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 13.09.2022 по 30.06.2023 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2022 - 2481 грн., на 01.01.2023 - 2684 грн., з врахуванням виплачених сум.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення закону) просила суд апеляційної інстанції змінити рішення, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі шляхом визнання протиправними дії ТУ ДСА в Харківській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 30.06.2023, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн. Стягнути з ДСА України на користь позивачки: недонараховану та невиплачену суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 в розмірі 92 736,00 грн; недонараховану та невиплачену суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 в розмірі 212 891, 88 грн; недонараховану та невиплачену суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період з 01.01.2023 по 30.06.2023 в розмірі 193 005,69 грн, а всього 498 633, 57 грн, з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів». Судове рішення у межах суми стягнення за один місць звернути до негайного виконання. Питання судових витрат вирішити у порядку статті 139 КАС України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту її порушених прав вважає неналежним, що підтверджується висновком, викладеним в постанові Верховного Суду (головуючий суддя Смокович М.І.) від 12.07.2023 по справі №140/5481/22, провадження № К/990/14867/23.

Посилалася на те, що виплата суддівської винагороди регулюється ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону №1402-УІІІ. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин застосовуватися не можуть. Закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами. Пунктом 1 ч.3 та п.1 ч.4 ст. 135 Закону №1402-УІІІ визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1, якщо судді здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч. Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано Законом України " Про прожитковий мінімум". Судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.

Оскільки зміни до Закону №1402-УІІІ у частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період по справі, а також до Закону №9::-ХІУ щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, то на думку апелянта, відсутні законні підстави для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року для цілей визначення суддівської винагороди.

Також апелянт зазначила, що положення ст. 148, 149 Закону № 1402-VIII у зіставленні з положеннями ч. 1, 2, 5 ст. 22, ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. Своєю чергою ТУ ДСА України у Харківській області, ТУ ДСА України у Полтавській області як розпорядники бюджетних коштів нижчого рівня, здійснюють свої повноваження у межах асигнувань, які ДСА України затвердила у їх кошторисі (на 2021- 2023 роки).

Правом відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

12.06.2017 ОСОБА_1 указом Президента України №157/2017 призначена на посаду судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області.

З 13.09.2022 ОСОБА_1 відряджена до Полтавського районного суду Полтавської області, що не заперечується сторонами по справі.

3 01.01.2021 по 12.09.2022 включно відповідач - ТУ ДСА у Харківській області, а з 13.09.2022 по 30.06.2023 включно відповідач - ТУ ДСА в Полтавській області нараховували та виплачували позивачу щомісячну суддівську винагороду, для визначення розміру якої застосовував базовий розмір посадового окладу судді, виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня у розмірі 2102,00 грн.

За робочі роки з 01.07.2020 по 30.06.2021, з 01.07.2021 по 30.06.2022, з 01.07.2022 по 12.09.2022 включно відповідачем ТУ ДСА у Харківській області, а з 13.09.2022 по 30.06.2023 відповідачем ТУ ДСА в Полтавській області позивачу нараховані та виплачені допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу, для визначення розміру яких, відповідачі застосовували базовий розмір посадового окладу судді, виходячи із 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня у розмірі 2102,00 грн.

Не погодившись із діями щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 у період з 01.01.2021 по 30.06.2023 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн., позивач звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що невиплата позивачу суддівської винагороди в повному обсязі пов`язана з бездіяльністю ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів, крім Верховного Суду (ст. 148 Закону №1402-VIII).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивачки недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення в загальному розмірі 498 633,57 суд першої інстанції виходив з того, що це є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині та зазначає.

Так, спірним у даній справі є незгода позивачки з обраним судом першої інстанції способом захисту її порушеного права.

На думку апелянта, саме стягнення з ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансування, зокрема, місцевих судів, на її користь спірних сум недоплаченої суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення в загальному розмірі 498 633,57 грн буде в даному випадку ефективним способом захисту її порушеного права.

Як встановлено ч.1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Так, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі "East/West Alliance Limited" проти України" (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Разом з цим, стягнення конкретного розміру спірних виплат, як того бажає позивачка, є передчасним, з огляду на таке.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках - це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

У даній правовій ситуації суддівська винагорода та допомога на оздоровлення ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 30.06.2023, розраховані, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року, не були нараховані та виплачені позивачці, тому, виходячи з положень ст. 5 КАС України, якими встановлено, що захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому, у суду відсутні підстави вважати, що під час здійснення нарахування позивачці вказаних виплат її право на отримання належних сум буде порушеним.

Оскільки повноваження щодо обрахунку суми спірних виплат покладається на відповідача, задоволення вимог щодо стягнення суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення саме у розмірі 498 633, 57 грн. буде вирішенням спору на майбутнє, який ще не виник, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів враховую позицію Верховного Суду по справах №280/1233/22 постанова від 13.07.2023, №560/5597/22 постанова від 02.08.2023, №240/5659/22 від 29.08.2024.

Посилання апелянта на практику Верховного Суду, викладену у постанові від 12.07.2023 по справі №140/5481/22, колегія суддів не уваги не приймає, оскільки відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому застосовує до спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду, зазначену вище.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вище викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 242, 243, 310, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 4 грудня 2023 року по справі № 520/21809/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін