Справа № 600/2882/24-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року м. Чернівці Справа № 600/2882/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів.

В С Т А Н О В И В:

Військова частина НОМЕР_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 (далі - відповідач) на користь військової частини НОМЕР_1 безпідставно набуті ним грошові кошти в сумі 210525,99 грн під час фактичного невиконання ним обов`язків військової служби.

Позов обґрунтований тим, що під час проходження відповідачем військової службу у військовій частині НОМЕР_1 відповідач отримував грошове забезпечення. 24.04.2023 відповідач отримав поранення під час ворожого мінометного обстрілу, у зв`язку з чим перебував у відпустці за станом здоров`я та довготривалому лікування у КНП Чернівецька обласна психіатрична лікарня. Проте, по закінченню лікування з 28.07.2023 відповідач не прибув до військової частини НОМЕР_1 , тобто вчинив самовільне залишення військової частини з метою ухилення від військової служби. На переконання позивача, в діяннях відповідача, за результатами службового розслідування, вбачаються ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 408 Кримінального кодексу України. Згідно довідки від 03.05.2024 № 5649 відповідач отримав грошове забезпечення в розмірі 210525,99 грн, на яке він не мав права, оскільки грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Причинами переплати грошового забезпечення відповідача є особиста недобросовісність останнього та вчинення ним кримінального правопорушення. Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що відповідачем безпідставно набуті грошові кошти в сумі 210525,99 грн під час фактичного невиконання ним обов`язків військової служби.

За вказаною позовною заявою, ухвалою суду відкрито провадження в адміністративні справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, встановленими ст. ст. 257-262 КАС України без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Про відкриття провадження в даній адміністративній справі та призначення її до розгляду повідомлено відповідача за зареєстрованим місцем проживання згідно відповіді № 702874 від 23.07.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру ( АДРЕСА_1 ), що підтверджується матеріалами справи.

Згідно довідки Укрпошти від 03.08.2024, рекомендоване поштове відправлення адресоване відповідачу, повернуто до суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".

З метою повідомлення відповідача про розгляд вказаної справи, судом також надсилалася ухвала про відкриття провадження у справі за адресою, яка була зазначена ІНФОРМАЦІЯ_1 при взятті відповідача на військовий облік ( АДРЕСА_2 ). Наведена обставина підтверджується листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16.07.2024 за № 1135/1605/3408.

Згідно довідки Укрпошти від 03.08.2024, рекомендоване поштове відправлення адресоване відповідачу, повернуто до суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".

З метою повідомлення відповідача про розгляд вказаної справи, судом повторно надіслено ухвалу про відкриття провадження у справі за його адресу.

Згідно відмітки в рекомендованому поштовому відправленні від 11.09.2024, відповідач особисто отримав поштове відправлення.

Таким чином, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про відкриття провадження в адміністративній справі.

Відповідач відзиву на позов або заяву про визнання позову до суду не надав, правом передбаченим ст. 162 КАС України, не скористався.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відсутні перешкоди для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши обставини, на які позивач посилаються як на підставу своїх вимог, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступне.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 05.10.2022 № 268 наказано зарахувати відповідача до списків військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення та призначено стрільцем-санітаром 2 аеромобільного відділення 2 аеромобільного взводу 3 аеромобільної роти НОМЕР_3 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 (а.с. 17).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.03.2023 № 78 відповідача призначено навідником 3 аеромобільного відділення 2 аеромобільного взводу 3 аеромобільної роти НОМЕР_3 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 (а.с. 17 на звороті).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.04.2023 № 118 визнано відповідача таким, що 24.04.2023 отримав поранення під час ворожого мінометного обстрілу вибухову травму, акубаротравму під час виконання бойового завдання (а.с. 18).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.05.2023 № 124 наказано вважати відповідача, таким, що вибув з району виконання бойового завдання, у відпустку за станом здоров`я строком на 30 діб з 01.05.2023 по 30.05.2023, с. Мамаївці, Чернівецька область (а.с. 18 на звороті).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.06.2023 № 155 наказано вважати відповідача, таким, перебуваючи у відпустці за станом здоров`я був госпіталізований до Чернівецької обласної психіатричної лікарні (а.с. 19).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.06.2023 № 182 наказано звільнити відповідача від займаних посад і зарахувати у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , що перебуває на довготривалому лікуванні (а.с. 19 на звороті).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.05.2024 № 128 позивача, який 27.07.2023 завершив лікування у КНП Чернівецька обласна психіатрична лікарня, до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 не прибув, 28.07.2023 відсутній на військовій службі без поважних причин військової частини НОМЕР_1 (а.с. 20).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 03.05.2024 № 1106 наказано провести службове розслідування за фактом нез`явлення з лікувального закладу ОСОБА_1 (а.с. 14 на звороті, 15).

В ході службового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 , 31.05.2023 був госпіталізований на стаціонарне лікування до Чернівецької обласної психіатричної лікарні, де перебував до 27.07.2023.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07.06.2024 № 1188/нод (з основної діяльності) наказано за порушення військової дисципліни, а саме: за відсутність на військовій службі без поважних причин з 28.07.2023 по теперішній час, порушення вимог статей 1, 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та умисне ухилення від виконання обов`язків військової служби під час мобілізації, на підставі пункту в статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військовослужбовцю, який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , солдату ОСОБА_1 оголосити сувору догану (а.с. 5-7).

Також цим наказом, наказано начальнику фінансово-економічної служби - головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_1 відповідно до пункту 15 розділу 1, пункту 5 розділу 16 та пункту 15 розділу 34 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 військовослужбовцю, який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , солдату ОСОБА_1 не виплачувати грошове забезпечення за час відсутності на військовій службі без поважних причин та позбавити премії за вересень, жовтень 2023 року та грудень 2023 року - червень 2024 року, а також не виплачувати додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 за серпень 2023 року - червень 2024 року.

Військовою частиною НОМЕР_1 направлено повідомлення про вчинення передбаченого частиною 4 статті 408 Кримінального кодексу України від 23.06.2024 №1772/8852 до Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (а.с. 8 на звороті).

Позивач вважає, що відповідач своїми діями завдав шкоди державі у вигляді переплати грошового забезпечення в сумі 210525,99 грн.

Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 № 5649 від 03.05.2024 переплата грошового забезпечення відповідача за періоди з 28.07.2023 по 03.05.2024 становить 210525,99 грн. При цьому, грошове забезпечення відповідачу нараховувалося тільки з липня 2023 по грудень 2023, що підтверджується наведеною довідкою.

Вважаючи, що відповідачем безпідставно набуті кошти, позивач звернувся до суду про з цим позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до ст. 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який у подальшому був продовжений та діє станом на час розгляду справи.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною 1 ст. 1 Закону № 2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частинами 2 - 4 ст. 2 Закону № 2232-XII передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Порядок № 260).

Згідно п. 3 розділу І Порядку № 260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

За приписами п. 8 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир). Грошове забезпечення командиру військової частини виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю.

Відповідно до п. 9 розділу І Порядку № 260 виплата грошового забезпечення за останніми займаними посадами зберігається за час відряджень, а також надання оплачуваних відповідно до чинного законодавства України відпусток. Грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва)) (далі - відпустка для лікування у зв`язку з хворобою), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).

Пунктом 12 розділу І Порядку № 260 визначено, що військовослужбовцям, які тимчасово вибувають з військової частини зі збереженням грошового забезпечення за місцем служби, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, які мають постійний характер, виплачуються за весь період такого вибуття.

Згідно з п.13 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення, виплачене в розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, які діяли на дату виплати, поверненню не підлягає, крім випадків повернення сум грошової допомоги (при звільненні з військової служби) у разі скасування наказу відповідного командира про звільнення військовослужбовця з військової служби відповідно до чинного законодавства України.

Отже, Порядком № 260 зазначено, що грошове забезпечення, виплачене в розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, які діяли на дату виплати, поверненню не підлягає.

Пунктом п. 15 розділу І Порядку № 260 вказано, що грошове забезпечення не виплачується: за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати; якщо виплачуються академічні стипендії; за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше; за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки; за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату); за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом; за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Суд зауважує, що позивач посилаючись на положення п. 15 розділу І Порядку № 260, яким передбачено випадки за яких не виплачується грошове забезпечення позивачем, трактує його як повернення безпідставно набутих коштів, які в добровільному порядку нараховані самим позивачем.

Відповідно до ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) роботодавця:

1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках роботодавець вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми;

2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію;

3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі від 03.10.2019 № 160-IX (далі - Закон № 160-IX, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Згідно п. 4 ст. 1 Закону № 160-IX матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано (п. 5 ст. 1 Закону № 160-IX).

Як визначено ч. 2, 3, 4 ст. 8 Закону № 160-IX у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.

Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.

Суд зауважує, що позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач є винною особою та на нього поширюються норми Закону України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі під час отримання нарахованою роботодавцем (позивачем) на підставі відповідного наказу про виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення.

Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази видання позивачем наказу про притягнення відповідача до матеріальної відповідальності позивача, в силу вимог ч. 2 ст. 8 Закону № 160-ІХ. Не надано до суду доказів того, що протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим, відповідним наказом призначено розслідування для встановлення причин завдання відповідачем шкоди, її розміру та винних осіб.

Крім того, позивачем не надано доказів проведення аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або ж рішення суду, якими встановлено причини завдання шкоди, її розмір та винна особа, і які згідно ч. 4 ст. 8 Закону №160-IX виключають необхідність проведення розслідування для визначення встановлення всіх обставин завдання шкоди та винної особи.

Суд також враховує, що позивачем не надано жодного доказу щодо підписання відповідачем письмового зобов`язання про повну матеріальну відповідальність, відповідно до якого керуючись ч. 1 ст. 6 Закону № 160-IX відповідач несе матеріальну відповідальність у повному розмірі у випадку встановлення факту завданої з його вини шкоди.

Таким чином, зважаючи на наведене вище, а також те, що позивачем не було дотримано вимоги ст. 8 Закону № 160-IX в частині проведення службового розслідування та притягнення відповідача до матеріальної відповідальності, відтак позовні вимоги є не обґрунтованими, недоведеними та задоволенню не підлягають.

Суд зауважує, що кошти були нараховані та виплачені позивачем самостійно в сумі 210525,99 грн, на підставі чинного та діючого на час виплати коштів наказу командира військової частини.

Отже, отриману суму грошового забезпечення відповідачем не можна вважати шкодою, завданою з вини працівника підприємству, установі, організації, яка відраховується з заробітної плати працівника відповідно до п. 3 ст. 127 КЗпП України.

Згідно ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті:

1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача;

2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Оскільки виплата грошового забезпечення позивачем, відповідачу проведена військовою частиною добровільно і відсутні підстави вважати нарахування цих сум внаслідок рахункової помилки військової частини, а також відсутня недобросовісність з боку набувача у нарахуванні коштів позивачем, тому суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо посилань позивача, що відповідач є недобросовісним набувачем, то позивачем не надано жодного доказу, що кошти є безпідставно набуті, а також, що він належить до недобросовісного набувача.

Стосовно посилань позивача, що причинами переплати грошового забезпечення відповідача є особиста недобросовісність останнього та вчинення ним кримінального правопорушення, суд ставиться критично, з огляду на наступне.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 4 Дисциплінарного статуту передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків (ч. 3 ст. 5 Дисциплінарного статуту).

Згідно з ч. 1 ст. 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Наведені норми Дисциплінарного статуту дають підстави дійти висновку, що суть дисциплінарного правопорушення полягає у невиконанні чи неналежному виконанні військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушенні військової дисципліни чи громадського порядку.

При цьому, згідно з положеннями ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Так, початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Аналогічні норми містяться в пунктах 144-1 і 144-2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

При цьому ст. 85 Дисциплінарного статуту визначає порядок проведення службового розслідування, яке, з огляду на приписи ч. 1 ст. 84 цього Статуту, може передувати прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення та проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Частиною 4 ст. 85 Дисциплінарного статуту встановлено, що якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Отже, аналіз положень ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII у системному зв`язку з положеннями ч. 4 ст. 85 Дисциплінарного статуту дозволяє зробити висновок, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до ЄРДР. У свою чергу внесення відповідних відомостей до ЄРДР здійснюється на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, яким під час службового розслідування з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення.

Суд зауважує, шо позивач не надав доказів внесення даних відносно відповідача до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальних проваджень на час розгляду справи в суді, в яких містяться дані про притягнення відповідача, до кримінальної відповідальності як підозрюваного, не встановлено. Не надано до суду позивачем також докази реєстрації відносно відповідача кримінальних проваджень на підставі висновків акту службового розслідування.

Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Матеріали справи не містять (позивачем не надано) доказів того, що відповідач по факту нез`явлення з лікувального закладу до військової частини НОМЕР_1 притягувався до кримінальної відповідальності за ст. 408 Кримінального кодексу України

Поважними причинами нез`явлення вчасно на службу можуть бути хвороба, що перешкоджає пересуванню, стихійне лихо та інші надзвичайні обставини, якщо причини затримки підтверджені відповідними документами. Поважними причинами затримки із відпустки можуть бути непередбачені перешкоди у сполученні, хвороба військовослужбовця, пожежа або стихійне лихо, що трапилися в сім`ї військовослужбовця, смерть або тяжка хвороба членів його сім`ї або осіб, на вихованні яких він перебував. Питання щодо наявності поважних причин вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи із обставин справи.

Наведене дає підстави для висновку про відсутність вироку суду щодо відповідача та визнання його винним у кримінальному правопорушенні, відповідальність за яке передбачена ст. 408 Кримінального кодексу України.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає, що ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Суд наголошує, що позивачем, як суб`єктом владних повноважень, не дотримано вимог ст. 77 КАС України та не надано належних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Позивач під час судового розгляду справи, не довів належними засобами доказування обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Відтак, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною 5 ст. 139 КАС України встановлено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, та за відсутності понесення відповідачем судових витрат, судом розподіл судових витрат не проводиться.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 72 - 77, 90, 139, 241-243, 246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, - відмовити повністю.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

позивач військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 );

відповідач - ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Суддя В.К. Левицький