Справа № 158/390/25
Суддя: Сіліч Ю. Л.
Дата ухвалення: 2025-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 158/390/25
Провадження № 2-а/0158/14/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 лютого 2025 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді - Сіліч Ю.Л.,
за участю секретаря судового засідання - Оніщук Н.Є.,
представника позивача Мельника М.М.,
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача адвоката Вороб`я П.О.,
перекладача Кіпоренка К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці, в режимі відеоконференції, справу за адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до громадянки російської федерації ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, -
В С Т А Н О В И В
Позивач Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області звернулось до суду з адміністративним позовом до громадянки російської федерації ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.02.2025 року співробітниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було виявлено громадянку російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач порушила вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та на сьогоднішній день нелегально перебуває на території України.
Вказують, що проведеною перевіркою встановлено, що громадянка російської федерації ОСОБА_1 прибула до України 13.01.2022 року з приватною метою.
Зазначають, що відповідача неодноразово було документовано посвідкою на тимчасове проживання в України, строк дії якої закінчився 02.11.2022 року.
Для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні до компетентних органів іноземець не зверталась; будь-яких інших дій для легалізації факту свого перебування на території України не вживала.
За порушення правил перебування іноземних громадян на території України, 10.02.2025 року працівниками ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області стосовно відповідача було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення.
Разом з цим, зазначають, що 10.02.2025 року працівниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відносно відповідача було прийнято рішення про його примусове видворення до країни походження або третьої країни.
Цього ж числа, працівниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області її затримано строком на 72 години та поміщено до Волинського ПТПІ.
Враховуючи те, що громадянка російської федерації ОСОБА_1 перебуває на території України незаконно (відсутні будь-які чинні дозвільні документи), статус біженця або ж особи, яка потребує додаткового захисту відсутній, просить винести рішення про затримання останньої строком на шість місяців з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 12.02.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання.
Представник позивача Мельник М.М. в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у ньому, просив його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов заперечила. Суду пояснила, що вперше прибула на територію України у 2016 році. У 2019 році отримала посвідку на тимчасове проживання в Україні; придбала житло (є власником квартири у м. Києві); працевлаштувалась (неофіційно). У 2020 році уклала шлюб з громадянином України - ОСОБА_2 , в якому перебуває і дотепер. На даний час займається волонтерською діяльністю, а її чоловік з початку 2023 року перебуває на військовій службі. Ствердила, що мала посвідку на тимчасове проживання в України, термін якої закінчився 02.11.2022 року. По закінченню документа, який надавав їй право легально перебувати на території України - звернулась до міграційної служби, однак працівники Органу, аргументуючи розірванням дипломатичних відносин із російською федерацією, в усному порядку неодноразово відмовляли останній у прийнятті документів та продовження посвідки вцілому. Зауважила, що єдиним документом, який надавав право на перетин кордону був закордонний паспорт громадянки російської федерації, термін якого сплинув 20.02.2022 року. Не зволікаючи, наступного дня (21.02.2022), звернулась до посольства росії в Україні задля отримання нового документа (недійсний паспорт здано в посольство при поданні документів), однак, новий паспорт так і не отримала, оскільки посольство росії в Україні припинило свою діяльність у зв`язку з початком війни.
Просила суд звернути увагу, що повернення до країни її походження може становити загрозу її життю, оскільки остання протягом тривалого часу займається волонтерською діяльністю для потреб ЗС України; чоловік є діючим військовим та бере участь в обороні України на Сході держави.
Представник ОСОБА_1 адвокат Воробей П.О., посилаючись на законодавчу заборону видворення громадян російської федерації до країни походження та на обставини зазначені відповідачем ОСОБА_1 , просив в задоволенні позову відмовити. Твердження позивача щодо видворення відповідачки до сусідньої країни - Білорусії вважає неможливим з огляду на положення абз. 2 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 10.02.2025 року співробітниками ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області було затримано громадянку російської федерації ОСОБА_1 , 09.11.1990 року за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, що підтверджується протоколом МКМ №000477 про адміністративне затримання.
Як вбачається з постанови про накладення адміністративного стягнення ПНМКМ 016412 від 10.02.2025 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення виді штрафу в розмірі 5100 (п`ять тисяч сто) грн.
Цього ж числа, співробітниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було прийнято рішення про примусове видворення до країни походження або третьої країни громадянку російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та відібрано розписку про отримання зазначеного рішення.
На підставі рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 16.02.2024 року, відповідача було поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території Україні.
Також 10.02.2025 року працівниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відносно відповідача було прийнято рішення про її примусове видворення до країни походження або третьої країни.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).
Відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені статтею 289 КАС України.
Так, відповідно до частини першої вказаної статті за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України;
2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією;
4) зобов`язання внести заставу.
За змістом частин 11, 13 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.
Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:
1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації;
2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
Вирішуючи питання про те, чи є обставини, такими, що унеможливлюють примусове видворення іноземця, який незаконно перебуває в Україні, та є підставою для продовження строку його затримання, Верховний Суд у постанові від 28 січня 2021 року в справі № 743/1046/20 дійшов висновку, що перелік умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи та які є підставою для продовження строку її затримання в ПТПІ, наведений у частині тринадцятій статті 289 КАС України і цей перелік є вичерпним.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом й у постанові від 26 вересня 2023 року у справі № 158/1645/23, де так само вирішувалося питання продовження строку затримання іноземця, який незаконно перебуває в Україні, за обставин, що не передбачені частиною тринадцятою статті 289 КАС України.
З долучених ОСОБА_1 до матеріалів справи письмових доказів, судом встановлено, що особу відповідача належним чином ідентифіковано та встановлено її належність до громадянства російської федерації. Відповідач у справі виявила своє бажання співпрацювати з органами міграційної служби під час процедури її ідентифікації, надавши усі необхідні дані.
Разом з цим, ОСОБА_1 зареєстрована та має постійне місце проживання на території України, а саме, у належній їй на праві власності квартирі, одружена, отримала реєстрацій номер облікової картки платників податків, займається волонтерською діяльністю та час перебування на території України вживала заходи щодо легалізації такого перебування.
Крім того, відповідно до абзацу 2 ч. 8 ст. 26 Закону України «Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, зазначені у частині двадцятій або двадцять четвертій статті 4 цього Закону, не можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, яка вчинила акт збройної агресії проти України, або в країну, яка не визнає територіальну цілісність та суверенітет України або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема, голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Про територіальну цілісність України" від 27 березня 2014 року № 68/262.
Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Зокрема, відповідно до п. «f» ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
Суд наголошує, що п.1 ст.5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує п.1 ст.5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ливада проти України» (від 26 червня 2014 року) зазначено, що проголошуючи право на свободу, пункт ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення п.1 ст.5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.
Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 6 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.
Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.
Суд констатує, що відповідачка фактично стала заручником ситуації, а саме початком війни в України, що, в свою чергу, як форс-мажорна обставина, обмежило її права подальшої легалізації перебування на території України у терміни, встановлені Законом та отримання документа, який би надав право на перетин кордону (закриття посольства росії на території України).
Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п`ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26.06.2003р. №12-рп/2003).
Таким чином, затримання відповідача буде суперечити п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи вищевказане та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до задоволення не підлягає.
Керуючись статтями 9, 72-77, 241, 244, 246, 268-272, 288, 289 КАС України, суд -
У Х В А Л И В
В задоволенні адміністративного позову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до громадянки російської федерації ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення- відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4А; ).

Представник позивача - Мельник Михайло Миколайович, діє по довіреності № 8010/1-25 від 13.02.2025 року.

Відповідач: громадянка російської федерації ОСОБА_1 , місце перебування: АДРЕСА_1 .

Представник відповідача - адвокат Воробей Петро Олексійович, діє по дорученню № 017/02.2/1448 від 13.02.2025 року.

Повний текст судового рішення складено 17 лютого 2025 року.

Суддя Ківерцівського районного суду Ю.Л. Сіліч