Справа № 400/9056/24
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2025-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/9056/24

Перша інстанція: суддя Біоносенко В. В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

секретар Афанасенко Ю.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача Гусач В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року у справі № 400/9056/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департамента стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу від 04.09.2024 року № 623 о/с; поновлення на посаді з 05.09.2024 року; зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ №623 о/с від 04.09.2024 Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про звільнення зі служби в поліції позивача капітана поліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 2-го відділу (протидії особливо тяжким злочинам) 5-го управління (супроводження особливо важливих справ) Департаменту з 05.09.2024 відповідно до стю77 ч.1 п.6 Закону України Про Національну поліцію;

- поновити з 05.09.2024 на службі в поліції в Департаменті стратегічних розслідувань Національної поліції України на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 2-го відділу (протидії особливо тяжким злочинам) 5-го управління (супроводження особливо важливих справ) капітана поліції ОСОБА_1 та зобов`язати відповідача здійснити перерахування з 05.09.2024 грошового забезпечення.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що рішення відповідача про його звільнення з поліції протиправне, оскільки він не скоював дисциплінарного проступку. Відповідачем не враховані під час службового розслідування ті обставини, що позивач не вийшов на роботу, оскільки хворів, що підтверджується довідками від лікарів 13.08.2024, виданою комунальним некомерційним підприємством Миколаївської міської ради Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 та довідкою № 28 від 13.08.2023, в яких зазначається, що позивач 12.08.2024 та 13.08.2024 знаходився на лікуванні з діагнозом гостра вірусна інфекції, важкий перебіг. Таким чином, 12.08.2024 та 13.08.2024 позивач фізично не міг з`явитися на службу через хворобу, а тому був відсутній на службі. В подальшому, позивач виїхав до м. Києва та звернувся до відповідного госпіталю, де з 14.08.2024 по 18.08.2024 йому був відкритий листок непрацездатності. Відповідачем під час службового розслідування не виконані приписи ст.14 ч.2 Дисциплінарного статуту НП України щодо повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення, на думку відповідача, дисциплінарного проступку. Про неповноту та не об`єктивність службового розслідування свідчить і порушення відповідачем вимог ч.3, ч.4 ст.19 Дисциплінарного статута Національної Поліції України: відповідно до ч.3 ст.19 Дисциплінарного статута Національної Поліції України під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступень його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність поліцейського, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби. У висновку службового розслідування зазначено, що позивач діючих дисциплінарних стягнень не має, але проігноровано і не зазначена попередня бездоганна поведінка позивача і величезна кількість заохочень, яка доводить добре ставлення позивача до служби. Відповідно до ст.29 Дисциплінарного статута Національної поліції України дисциплінарні стягнення застосовуються в порядку зростання від менш суворого, яким є зауваження, до більш суворого в порядку зростання. Застосування відповідачем до позивача, самого суворого стягнення, за умови, що він не має інших стягнень є грубим порушенням ч.2 ст.29 Дисциплінарного статута Національної поліції України. Також, позивач вказує на те, що службова особа відповідача начальник Департаменту не має право звільняти поліцейських зі служби. Очевидно, що звільнення із органів поліції є крайньою та винятковою мірою дисциплінарного стягнення. Але, згідно з положенням про ДСР начальник Департаменту має право лише звільняти з посад, а не з поліції.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що керівник Департаменту мав право на застосування стягнення у вигляді звільнення з поліції, оскільки відповідно до ст.20 Дисциплінарного статута Національної поліції України, застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції, здійснюється тим керівником, який має право приймати на службу до поліції. Також, відповідач вказав, що службовим розслідуванням встановлено, що позивач не вийшов на службу 12.08.2024 та 13.08.2024 без поважних причин. Перевіркою порталу електронних послуг щодо наявності відкритого листа непрацездатності було встановлено, що позивача станом на 12.08.2024 та 13.08.2024 на лікарняному не перебував. Під час службового розслідування ОСОБА_1 взагалі відмовився від надання пояснень, пославшись на ст.63 Конституції України, жодних документів, які могли би виправдати його відсутність на службі не надав. Обрання виду стягнення є правом керівника Департаменту, як роботодавця.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 28 жовтня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції, в порушення приписів ст.242, статей 72, 73,ч.2 КАС України не прийняв до уваги та не надав правову оцінку всім фактичним обставинам по цій справі, що призвело до помилкової оцінки наявних доказів, а й відповідно і до незаконного судового рішення;

- суд першої інстанції не надав правову оцінку таким діям відповідача як порушення приписів частини 4 статті 14 Дисциплінарного статута Національної поліції України, оскільки ніяких достатніх даних, які вказують на ознаки дисциплінарного проступку на 15.08.2024 не було;

- наданий відповідачем письмовий доказ, складений ним в одноособовому порядку нібито 20.08.2024 про відмову Апелянта надавати пояснення на підставі ст.63 Конституції України (а.с.82) є недостовірним, а тому неналежним доказом, на підставі якого не можна встановити об`єктивні обставини по цій справі;

- Акти про відсутність на службі 19.08.2024, 20.08.2024, 21.08.2024, 22.08.2024, 23.08.2024, 26.08.2024, є фальсифікацією дій відповідача, оскільки такі в процесі службового розслідування не складалися та про них не зазначено у матеріалах службового розслідування;

- суд першої інстанції проігнорував, що за виняткові заслуги, за розкриття особливо тяжких злочинів апелянт має заохочення від Департаменту стратегічних розслідувань 24.08.2023, також апелянт нагороджений цінним подарунком - наручним годинником;

- суд першої інстанції неправильно розуміє ст.29 Дисциплінарного статута Національної поліції України та проігнорував правову позицію Верховного Суду України з цього приводу (справа № 420/14443/22 «Про черговість застосування дисциплінарного стягнення до працівника поліції в період дії воєнного стану»).

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 з 08.08.2011 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 06.11.2015 в національній поліції та має спеціальне звання капітан поліції.

З 31.01.2024 ОСОБА_1 займав посаду старшого оперуповноваженого 2-го відділу (протидії особливо тяжким злочинам) 5-го управління (супроводження особливо важливих справ) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України.

12.08.2024 та 13.08.2024 ОСОБА_1 не вийшов на службу.

13.08.2024 старшим інспектором кадрового забезпечення Департаменту стратегічних розслідувань подано рапорт за цим фактом.

15.08.2024 безпосереднім керівником ОСОБА_1 подану доповідну записку №10102-2024 керівництву Департаменту стратегічних розслідувань про відсутність на службі ОСОБА_1 протягом двох днів 12 та 13 серпня 2024.

19.08.2024 Департаментом стратегічних розслідувань видано наказ №219-11 Про призначення та проведення службового розслідування за фактом невиходу на службу ОСОБА_1 .

Під час службового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 з 12.08.2024 по 16.08.2024 був відсутній на службі. В період з 14.08.2024 по 18.08.2024 ОСОБА_1 перебував на лікуванні у ТОВ Медичний центр Добробут-поліклініка, де йому було відкрито листок непрацездатності. Натомість за період з 12.08.2024 13.08.2024 виправдувальних документів ОСОБА_1 не надано, відомості в порталі електронних послуг Пенсійного фонду України про відкриття на цей період листка непрацездатності відсутні.

20.08.2024 під час службового розслідування ОСОБА_1 відмовився надавати пояснення про відсутність на службі в період з 12.08.-13.08.2024, пославшись на ст.63 Конституції України (а.с.82).

В подальшому, ОСОБА_1 також не виходив на службу 19.08.2024, 20.08.2024, 21.08.2024, 22.08.2024, 23.08.2024, 26.08.2024, про що було складені Акти про відсутність на службі (а.с.85-89).

30.08.2024 висновком службового розслідування встановлено, що відомості викладені в доповідній записці від 15.08.2024 №10102-2024 про відсутність ОСОБА_1 на службі 12.08.2024 та 13.08.2024 без поважних причин підтвердились. Встановлено порушення з боку ОСОБА_1 вимог п.4 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, ч.1 ст.3, пунктів 1, 2 6 ч.1 ст.18, ст.64 Закону України Про Національну поліцію, п.п.1, 2, 4 8 ч.3 ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, наказу ДСР від 26.11.2019 №55 Про затвердження внутрішнього розпорядку дня поліцейських, державних службовців та працівників Департаменту та абз.1, 2, 12 пункту 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, що виразилося в порушенні законів України та інших нормативно-правових актів, які регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського, ігнорування наказів та доручень Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України щодо запобігання та недопущення порушень службової дисципліни, порушенні правил внутрішнього розпорядку, що призвело до безпідставної відсутності на службі 12.08.2024 і 13.08.2024, капітана поліції ОСОБА_1

02.09.2024 висновки службового розслідування затверджені начальником Департаменту стратегічних розслідувань.

04.09.2024 наказом начальника Департаменту стратегічних розслідувань №623 о/с По особовому складу, ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції, за пунктом 6 у звязку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідного до Дисциплінарного статуту Національної поліції України за п.6 ч.1 ст.77 Закону України Про Національну поліцію.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав відповідачу медичні документи на які він посилався, відмовився пояснювати роботодавцю причини своєї відсутності на службі 12 та 13 серпня 2024 року, зазначені медичні документи не можуть розглядатися, як такі, що виправдовують факт відсутності на службі з поважних причин.

Фактом ненадання цих документів роботодавцю для пояснення причин своєї відсутності, позивач втратив можливість апелювати до неврахування відповідачем зазначених обставин, під час прийняття рішення за результатами службового розслідування.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.18 Закону України Про Національну поліцію поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Відповідно до ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції, Службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Відповідно до ст.12 Статуту, дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Відповідно до ст.40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, відповідачем кваліфіковані дії позивача щодо його невиходу на службу 12 та 13 серпня 2024 року, саме як прогул.

Під час судового засідання як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції позивач не заперечив факт відсутності на службі 12, 13 серпня 2024 та пояснив це тим, що він в ці дні хворів, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого комунальним некомерційним підприємством Миколаївської міської ради Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 та довідкою №28 від 13.08.2023.

Слід зазначити, що відповідно до п.1.1. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України №455 від 13.11.2001, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

Так, дійсно, поважність причин відсутності робітника на робочому місці може підтвердити не лише листок непрацездатності, але і інші медичні документи, які свідчать про звернення робітника за медичною допомогою, що перешкоджало йому з`явитися на робоче місце.

Втім, суд першої інстанції ґрунтовно зазначив, що навіть у такому випадку, робітник (а тим більш поліцейський), повинен надати роботодавцю медичні документи, що виправдовують його відсутність на робочому місці.

Медична довідка про хворобу робітника, лише у тому випадку може бути виправдувальним документом відсутності на робочому місці, якщо сам робітник надає її роботодавцю для виправдання факту відсутності на роботі.

Проте, як встановлено під час розгляду справи та не заперечується сторонами, що у спірних правовідносинах, позивач не лише не надав відповідачу зазначені медичні документи, а й взагалі відмовився пояснювати причини своєї відсутності на службі 12-13 серпня 2024 року, власноручно зазначивши у поясненні від 20.08.2024 про відмову надати пояснення.

Колегія суддів констатує, що з обсягу встановлених судом першої інстанції обставин випливає, що оскільки, позивач не надав відповідачу зазначені медичні документи, відмовився пояснювати роботодавцю причини своєї відсутності на службі 12 та 13 серпня 2024 року, зазначені медичні документи не можуть розглядатися, як такі, що виправдовують факт відсутності на службі з поважних причин.

Фактом ненадання цих документів роботодавцю для пояснення причин своєї відсутності, позивач втратив можливість апелювати до неврахування відповідачем зазначених обставин, під час прийняття рішення за результатами службового розслідування.

А за таких обставин, на час прийняття рішення за результатами службового розслідування, у відповідача, як роботодавця були взагалі відсутні будь-які пояснення та розумні причини відсутності позивача на службі протягом 12 та 13 серпня 2024 року.

Вирішуючи спірне питання щодо відсутності у начальника Департаменту повноважень для звільнення позивача, суд першої інстанції зазначив про таке.

Відповідно до п.п.9-11 п.5 розділу V Положення про Департамент стратегічних розслідувань, начальник ДСР призначає на посади та звільняє з посад керівників структурних підрозділів ДСР, а також інших працівників ДСР з числа поліцейських, державних службовців та інших категорій працівників.

Відповідно до ч.9 ст.20 Дисциплінарного статуту Національної поліції, застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення із служби в поліції, звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь здійснюється керівниками, які уповноважені приймати на службу до поліції, призначати на посаду та присвоювати спеціальне звання.

Таким чином, начальник Департаменту є належним суб`єктом для видання наказу про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з поліції.

Не наведено жодних важливих аргументів з цього приводу і в апеляційній скарзі.

Також суд першої інстанції з дотриманням положень чинного законодавства відхилив посилання позивача щодо не співмірності обрання виду стягнення у вигляді звільнення зі служби, зазначивши, що обрання конкретного виду дисциплінарного стягнення є дискреційним повноваженням роботодавця, з врахуванням конкретних обставин справи. Дисциплінарний статут Національної поліції не забороняє накладення цього виду стягнення, в тому числі щодо осіб, які не мають діючих накладених інших стягнень. З врахуванням тяжкості дисциплінарного проступку, особливості служби поліцейських в умовах воєнного стану, а також, що позивач не вийшов на службу також і в інші дні, навіть після 18.08.2024, у відповідача було достатньо підстав для обрання саме такого виду стягнення.

Оцінюючи наведені сторонами аргументи, з урахуванням обставин справи та їх правового регулювання апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. В апеляційній скарзі апелянт, як на підставу для задоволення поданої скарги, посилається лише на висновки оскаржуваного рішення. Водночас, як вже зазначалось вище такі висновки спростовуються матеріалами справи та судом усім наведеним висновкам надано оцінку.

Відхиляючи доводи апелянта, що поважність причини його відсутності на роботі 12.08.2024 та 13.08.2024 підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 о. від 13.08.2024, виданою комунальним некомерційним підприємством Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» та довідкою № 28 від 12.08.2024 - 13.08.2024, в яких зазначається, що позивач 12.08.2024 та 13.08.2024 знаходився на лікуванні з діагнозом: «Гостра вірусна інфекція, важкий перебіг», колегія суддів зазначає про таке.

Так, Верховний Суд у постанові від 23.07.2020 по справі № 604/1068/17 зауважив, що наявність листка непрацездатності є обов`язковою передумовою лише у частині виникнення в застрахованої особи права на матеріальне забезпечення внаслідок настання страхового випадку, та не може вважатися єдиним документом, який підтверджує поважність причин (пов`язаних із незадовільним станом здоров`я) відсутності на роботі працівника.

Тобто, якщо довідка була видана посадовими особами закладу охорони здоров`я в межах їхньої компетенції та з дотриманням вимог чинного законодавства, а вказана в довідці інформація є достовірною та свідчить про те, що працівник впродовж зазначеного у довідці періоду дійсно знаходився на лікуванні в закладах охорони здоров`я чи про те, що його стан здоров`я не дозволяв йому виконувати свою трудову функцію, то в такому випадку відсутність працівника на роботі має вважатися такою, що сталася з поважних причин.

З аналізу положень Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2001 року № 455, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04 грудня 2001 року за №1005/6196, яка визначає порядок і умови видачі, продовження та обліку документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, здійснення контролю за правильністю їх видачі, випливає, що випадок тимчасової непрацездатності може засвідчуватися видачею довідки про тимчасову непрацездатність із зазначенням порядкового номера та дати її видачі. При цьому в довідку необхідно вносити всі ті ж реквізити, що і в бланк листка непрацездатності, відповідно до вимог чинного законодавства України.

Така правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема у постанові від 29 квітня 2020 року в справі №814/1126/17.

З аналізу положень Інструкції № 455 випливає, що випадок тимчасової непрацездатності може засвідчуватися видачею довідки про тимчасову непрацездатність із зазначенням порядкового номера та дати її видачі. При цьому в довідку слід вносити всі ті ж реквізити, що і в бланк листка непрацездатності, відповідно до вимог чинного законодавства України.

Оскільки надана позивачем довідка не відповідає формі, визначеній для листка непрацездатності, її не можна вважати документом, який би підтверджував тимчасову втрату його працездатності, а саме: дата довідки зазначена 12.08.2024-13.08.2024; в довідці не вказано час на який позивач звільняється від служби, з якого часу слід приступити до виконання обов`язків.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 10.12.2019 у справі №814/893/17, від 31.07.2019 у справі №815/810/18.

Водночас, визначальним у даній справі є те, що згадані вище документи апелянт не надав під час службового розслідування та відмовився від будь-яких пояснень.

В аспекті наведеного вище, колегія суддів враховує позицію Верховного суду у постанові від 01.04.2020 у справі № 818/494/18 згідно якої адміністративний суд перевіряє рішення суб`єкта владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини , які існували у минулому на момент прийняття рішення, а відтак надані медичні довідки вже на етапі розгляду справи, не зумовлюють у даному випадку протиправність оскаржуваного рішення.

Також, Верховний Суд у постанові від 27 березня 2024 року справа № 398/3493/22 наголосив, що крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Колегія суддів зазначає, що з приводу цих днів відповідач зажадав пояснення від позивача, проте останній скористався своїм правом не надавати будь-які пояснення.

Окрім того, відповідач під час службового розслідування з метою встановлення обставин поважності причини відсутності позивача на роботі звертався до відповідної медичної установи (ТОВ Медичний центр «Добробут-поліклініка» ) щодо підтвердження факту знаходження позивача на лікарняному період з 12 по 13 серпня 2024 року. ( див. а.с 79,об) Натомість відповідний медичний центр не надав підтвердної інформацій про знаходження позивача на прийомі у лікаря ( див. а.с 80,об).

У контексті наведеного, колегія суддів звертає увагу на підхід Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), сформований у рішенні від 08 грудня 1999 року у справі «Пеллеґрен проти Франції», де Суд зауважив про те, що ті, хто обіймають посади, які передбачають виконання функцій, пов`язаних із забезпеченням загальних інтересів, або участь у здійсненні повноважень, наданих за публічним правом, наділені часткою суверенної влади держави. Отже держава має законний інтерес вимагати від таких посадових осіб особливих відносин довіри і лояльності.

ЄСПЛ повторив важливість обов`язку лояльності та розсудливості працівників по відношенню до своїх роботодавців, який вимагає, щоб поширення навіть точної інформації здійснювалося помірковано та належним чином

Застосовуючи указаний підхід до обставин цієї справи, колегія суддів наголошує, що державна служба є діяльністю із практичного виконання завдань і функцій держави, яка здійснюється державним службовцем у межах встановлених для відповідної посади повноважень, безпосередньо пов`язаних з виконанням завдань і функцій державного органу із дотриманням принципів державної служби.

Колегія суддів звертає увагу на те, що як охоронець громадського порядку, держава має моральне зобов`язання бути взірцевою, вона повинна стежити за тим, щоб такими були й державні органи, що захищають публічний порядок (рішення ЄСПЛ від 19.06.2001 у справі "Звежинський проти Польщі" (заява № 34049/96), рішення ЄСПЛ від 19.04.2007 у справі "Вільхо Ескелінен та інші проти Фінляндії" (заява № 63235/00).

Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25.12.2008 № 1165 (1998) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (п. 6).

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить із того, що позивач, займаючи таку високу посаду - старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 2-го відділу (протидії особливо тяжким злочинам) 5-го управління (супроводження особливо важливих справ) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України у званні капітана поліції, був пов`язаний обов`язком особливих відносин довіри і лояльності до держави в особі Національної поліції України, зважувати все, що стосувалося виконання його професійних завдань та правових наслідків неподання медичних документів та відмови надати пояснення у рамках дисциплінарного провадження.

Вимоги морального змісту віднесені до службово-трудових обов`язків працівників поліції. Приймаючи присягу, позивач зобов`язався вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки (постанова Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 816/604/17).

Отже не надавши відповідні документи та пояснення, позивач усвідомлював наслідки прийняття відповідного рішення.

Слід зазначити, що застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів Національної поліції є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.

Щодо суворості заходу, застосованого до заявника, ЄСПЛ зазначив, що він був найсуворішим з усіх можливих, без будь-якої оцінки доцільності застосування менш суворого заходу (див. Herbai v. Hungary, № 11608/15, § 49, від 5 листопада 2019 року). ЄСПЛ вважав, що при оцінці пропорційності такого серйозного заходу, як звільнення без попередження, національні суди повинні були взяти до уваги й дати всебічний аналіз таких ключових елементів справи, як характер і правдивість заяв, зроблених заявником, його мотиви для інтерв`ю і можливість ефективно відстояти свою точку зору перед адміністрацією, а також шкоду, заподіяну заводу в результаті інтерв`ю заявника. Однак, цього не було зроблено.

Посилання апелянта на порушення відповідачем приписів частини 2 статті 29 Статуту , колегія суддів також відхиляє, адже за змістом вказаної норми стягнення застосовуються в порядку зростання від менш суворого, яким є зауваження, до більш суворого - звільнення зі служби в поліції. Вказаною нормою встановлено правило, відповідно до якого за вчинення поліцейським кожного наступного дисциплінарного проступку неможливо застосувати таке саме або менш суворе дисциплінарне стягнення, якщо це прямо не передбачено цією нормою. Тобто, згадана норма визначає, що дисциплінарне стягнення накладається в порядку зростання, а не застосовується послідовно, як помилково вважає апелянт . Отже, повноваження керівника щодо обрання одного з видів дисциплінарного стягнення у період дії воєнного стану залишаються дискреційними, але з урахуванням особливостей його застосування, визначених у ст. 29 Дисциплінарного статуту, зокрема, з дотриманням порядку зростання. Аналогічну правову позицію висловив Верховний суду у постанові від 23.11.2023 у справі № 420/14443/22.

Відповідно до абзацу четвертого частини другої статті 29 Дисциплінарного статуту Національної поліції України дисциплінарні проступки такі, як перебування поліцейського на службі у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння, а також залишення місця несення служби без поважних причин, не можуть бути віднесені до незначних дисциплінарних проступків.

Проаналізувавши зміст статті 29 Дисциплінарного статуту Національної поліції України у постанові від 23.11.2023 у справі № 420/14443/22 Верховний Суд виснував, що вказаною нормою встановлено правило, відповідно до якого за вчинення поліцейським кожного наступного дисциплінарного проступку неможливо застосувати таке саме або менш суворе дисциплінарне стягнення, якщо це прямо не передбачено цією нормою. Іншими словами, згадана норма визначає, що дисциплінарне стягнення накладається в порядку зростання, а не застосовується послідовно.

У цій же постанові Верховний Суд підсумував, що повноваження керівника щодо обрання одного з видів дисциплінарного стягнення у період дії воєнного стану залишаються дискреційними, але з урахуванням особливості його застосування, визначеного у статті 29 Дисциплінарного статуту, зокрема, з дотриманням порядку зростання.

Вказані висновки підтримані Верховним Судом і у постанові від 29.02.2024 у справі № 260/5566/22.

Враховуючи викладене, доводи апелянта про порушення відповідачем вимог статті 29 Дисциплінарного статуту щодо порядку застосування дисциплінарного стягнення до позивача є неправильними.

Тотожний підхід був застосований Верховним Судом при розгляді справи № 120/7551/22 - 14.03.2024.

Не надано до суду і доказів особистого конфлікту, а зміна характеристики є недостатнім доказом аби сверджувати зворотне.

Колегія суддів констатує, що надаючи оцінку доводам апелянта щодо пропорційності застосованого дисциплінарного стягнення, суд з огляду на наявність дискреційних повноважень відповідача встановив, що обираючи вид стягнення відповідач врахував характер проступку, обставини за яких він був вчинений, особу позивача, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року у справі № 400/9056/24 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення 18 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді Г.В. Семенюк А.Г. Федусик