Справа № 289/3/25
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2025-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 289/3/25

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Кириленко О.О.

Суддя-доповідач - Курко О. П.

18 лютого 2025 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Шидловського В.Б. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

в січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Радомишльського районного суду Житомирської області з позовом до Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 21.12.2024 серії ЕНА №3703136, 21.12.2024 о 13:20 год. в с. Стуфчинці, дорога Н-03, ОСОБА_1 здійснював рух на транспортному засобі «Geely MR-7151A», державний номерний знак НОМЕР_1 , при цьому, не мав права керування транспортними засобами відповідної категорії, чим порушив п. 2.1 а ПДР. За дане правопорушення ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400,00 грн. Також в зазначеній постанові вказано, що до неї додаються відео з нагрудного відео реєстратора номер 9 (а.с. 12, 15).

Вважаючи прийняту постанову протиправною, позивач звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що постанова серії ЕНА №3703136 від 21.12.2024 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, є законною.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Обов`язки учасників дорожнього руху, а також підстави та порядок притягнення до відповідальності за їх порушення передбачені Законом України "Про дорожній рух", Правилами дорожнього руху та Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі ст. 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Диспозиція ч. 2 ст. 126 КУпАП передбачає керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Відповідно до ч. 9 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі,обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.

Із копії посвідчення водія серії НОМЕР_2 вбачається, що позивач ОСОБА_1 , отримав 15.10.2024 посвідчення водія категорії «С», зі строком дії до 15.10.2054 (а.с. 10, 11).

Відповідно до копії свідоцтва про закінчення практичної підготовки серії РРТ № ОСОБА_1 у період з 08.12.2022 до 22.12.2020 пройшов 20-годинну практичну підготовку для отримання права на керування транспортним засобом категорії «В» і на іспиті відповідно до протоколу від 22.12.2022 №437 одержав оцінку добре, свідоцтво дійсне до 22.12.2024 (а.с. 16).

Отже, оскільки транспортний засіб «Geely Mr-7151A», державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 , є загальним легковим седаном (а.с. 13-14), тому для можливості керування цим транспортним засобом водію необхідно мати посвідчення водія з категорією «В».

Однак, позивачем до матеріалів справи не надано суду доказів на підтвердження того, що останній станом на 21.12.2024 мав право на керування транспортним засобом категорії «В».

Посилання позивача на норми постанови Кабінету Міністрів України від 22.03.2022 №348, якою внесено зміни до постанови КМУ від 03.03.2022 №184, судом до уваги не приймаються, з огляду на таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2022 №348 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 № 184 «Деякі питання допуску водіїв до керування транспортними засобами», доповнивши її пунктом 1-1 такого змісту:

«Установити, що у період воєнного стану до керування транспортними засобами категорії C, C1 на території України допускаються особи, які мають посвідчення водія категорії B.».

Таким чином, вищевказаною постановою на період дії воєнного стану встановлено можливість керування транспортними засобами категорії «С» та «С1» особою, яка має посвідчення водія категорії «В», однак як встановлено судом під час розгляду даної справи, позивач маючи посвідчення категорії «С», керував транспортним засобом категорії «В», а відтак посилання позивача не грунтуються на вимогах закону та є безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, у позивача було посвідчення водія лише на категорію «С», то доведеним є той факт, що на момент винесення оскаржуваної постанови ОСОБА_1 керував транспортним засобом не маючи при цьому права керування вищевказаним транспортним засобом. Відтак, посилання ОСОБА_1 на те, що його дії не містять складу адміністративного правопорушення не заслуговують на увагу і не спростовують факту вчинення ним інкримінованого йому правопорушення.

Відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 686/5225/17 від 21.12.2018

З наявних у справі доказів та доводів позивача, викладених у позовній заяві, суд вважає, що ОСОБА_1 не перебував в умовах крайньої необхідності, а відтак розцінює його позицію про керування транспортним засобом не маючи при собі посвідчення про право керування транспортним засобом відповідної категорії, лише як обраним способом захисту.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 січня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Постанова суду складена в повному обсязі 18 лютого 2025 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Шидловський В.Б. Боровицький О. А.