Справа № 380/17022/24
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2025-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 380/17022/24 пров. № А/857/29818/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Демчик Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року, прийняте суддею Брильовським Р.М. о 09 годині 58 хвилині у м. Львові, повний текст складено 23 жовтня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з адміністративним позовом до Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області (надалі Рада, відповідач) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 позов задоволено частково.

Приймаючи рішення, суд виходив з того, що оскаржуване рішення Ради не відноситься до нормативно-правових, а є актом індивідуальної дії. Відтак суд відхилив доводи позивача щодо порушення відповідачем положень Регламенту в частині обов`язкового оприлюднення рішення.

Суд також відхилив доводи позивача про порушення Радою процедури ухвалення оскаржуваного рішення від 09.04.2024 № 1876 через не розгляд постійною комісією міської ради питання порядку денного пленарного засідання, оскільки п. 30 Регламенту передбачає, що питання, які не були попередньо розглянуті відповідними постійними комісіями з тих чи інших причин можуть включатися в порядок денний та розглядатись на сесії.

Суд зазначив, що посада заступника голови міської ради належить до посад місцевого самоврядування, яка затверджується рішенням ради прийнятим на пленарному засіданні.

Суд зауважив, що затвердження на посаду заступника міського голови є результатом волевиявлення депутатів цієї ради, які так само можуть достроково припинити повноваження на цій посаді.

Суд не встановив з оскарженого рішення, які саме обставини визначені Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» перешкоджали перебуванню позивача на службі в органах місцевого самоврядування.

Такі обставини не зазначені ні в протоколі № 8 наради Старосамбірської міської ради від 08.04.2024, ні в протоколі засідання Ради від 09.04.2024, як і не зазначено підстав та мотивів для ініціювання звільнення виключно позивача з посади заступника міського голови.

Старосамбірська міська рада рішенням від 09.04.2024 за № 1876 скоротила посаду позивача і звільнила останнього датою, що настане через два місяці, про що письмово повідомила останнього 25.04.2024 попередженням про вивільнення від 15.04.2024 за № 414/02-23.

Суд встановив, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення від 09.04.2024 за № 1876 став, зокрема, лист начальника фінансового відділу виконавчого комітету Ради від 08.04.2024, з якого вбачається, що останній містить посилання на доручення Львівської обласної військової адміністрації від 19.02.2024 за № 6/0/6-24ВА, а також питання щодо оптимізації шкільної мережі громади, але аж ніяк не питання щодо необхідності скорочення штату працівників у зв`язку із дефіцитом коштів на оплату праці заступника міського голови.

Суд звернув увагу, що відповідач зазначає про те, що оскаржуване рішення за № 1876 від 09.04.2024 було прийнято органом місцевого самоврядування для покриття дефіциту коштів в освітній сфері за рахунок коштів після ліквідації посади заступника міського голови.

Разом з тим, жодного рішення Радою про необхідність покриття дефіциту коштів саме в освітній сфері прийнято не було.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про протиправність оскаржуваних розпоряджень, то вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають до задоволення.

Разом з тим, суд не знайшов підстав для задоволення заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач не надав до суду жодних доказів.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Старосамбірська міська рада подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішенням Ради від 09.04.2024 №1876 «Про внесення змін до рішення Старосамбірської міської ради від 19.12.2023 №1722 «Про затвердження структури та чисельності апарату Старосамбірської міської ради та її виконавчих органів на 2024 рік» скорочено чисельність апарату міської ради, тому міською радою дотримано всіх вимог трудового законодавства щодо звільнення особи, яка займала посаду, що підлягала скороченню.

Суд зазначає, що з даної посади позивач повинен був звільнятися за рішенням депутатів ради. Однак, не бере до уваги той факт, що саме звільнення позивача з посади, є результатом волевиявлення депутатів ради щодо скорочення посади заступника. Тобто, процедурно міською радою не порушено процедуру звільнення ОСОБА_1 з посади, позаяк, прийнято рішення про необхідність проведення скорочення чисельності або штату; прийнято рішення про внесення змін до структури та штатної чисельності апарату; визначено працівника, який підлягає скороченню; попереджено працівників про скорочення; запропоновано іншу роботу працівнику, який підлягав звільненню; звільнено працівника та проведено остаточний розрахунок.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Матеріали справи свідчать про те, що позивача було належним чином повідомлено про майбутнє вивільнення, відповідно передбачену процедуру відповідачем дотримано, а вивільнення відбулось після 2-х місяців від дня отримання позивачем відповідного повідомлення.

Звертає увагу на те, що судом розглянуто справу як дострокове припинення повноважень посадової особи, призначення якої затверджується відповідною радою, а фактично звільнення позивача відбулося за процедурою скорочення посади, що не є заборонено законом.

Таким чином, відбулась підміна понять та судом винесено рішення, яке не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову вцілому.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст. 229, ст. 313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Старосамбірської міської ради Львівської області (далі як і раніше Рада) від 24.11.2020 № 13 «Про затвердження заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів», було затверджено ОСОБА_1 на посаду заступника Старосамбірського міського голови з питань діяльності виконавчих органів.

Розпорядженням Ради від 17.12.2020 за № 41/04-01 «Про прийняття на посаду заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради», було прийнято ОСОБА_1 на посаду заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради з 18.12.2020 із оплатою праці згідно штатного розпису.

Рішенням Ради від 09.04.2024 «Про внесення змін до рішення Старосамбірської міської ради від 19.12.2023 № 1722 «Про затвердження структури та чисельності апарату Старосамбірської міської ради та її виконавчих органів на 2024 рік» від 09.04.2024 № 1876 вирішила:

1) внести зміни в додаток 1 до рішення Старосамбірської міської ради від 19.12.2023 №1722 «Про затвердження структури та чисельності апарату Старосамбірської міської ради та її виконавчих органів на 2024 рік» та викласти його в новій редакції (додається);

2) ліквідувати посаду заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради 1 (одна) штатна одиниця;

3) внести відповідні зміни до штатного розпису та ввести його в дію з 01 липня 2024;

4) попередити працівника, посада якого підлягає скороченню про наступне вивільнення у строки, передбачені законодавством та здійснити інші необхідні заходи. Фактичне вивільнення працівника здійснити шляхом видання розпорядчого документу не раніше, як через 2 місяці з дня письмового затвердження;

5) економію коштів після ліквідації посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради скерувати на погашення дефіциту по заробітній платі;

6) контроль за виконанням даного рішення покласти на постійну комісію з питань фінансів, бюджету, планування соціально-економічного розвитку, інвестицій та міжнародного співробітництва.

26.06.2024 Радою видано розпорядження за № 81/04-01 «Про дострокове припинення повноважень та звільнення з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради ОСОБА_1 ».

08.07.2024 Рада видала розпорядження за № 97/04-01 «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 26.06.2024 за № 81/04-01 «Про дострокове припинення повноважень та звільнення з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради ОСОБА_1 », згідно з п. 1 якого Старосамбірська міська рада вирішила: «внести зміни до пункту 1 розпорядження міського голови від 26.06.2024 № 81/04-01 «Про дострокове припинення повноважень та звільнення з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради ОСОБА_1 » та викласти його в наступній редакції:

1) достроково припинити повноваження та звільнити з 08.07.2024 ОСОБА_1 з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників».

Колегія суддів зазначає, що пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України установлює, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з цією нормою самостійними підставами змін в організації виробництва та праці є скорочення чисельності працівників або скорочення штату працівників.

Чисельність працівників - це списковий склад працівників і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їхньої кількості. Штат працівників - це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства, установи, організації. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Факторами, якими може бути зумовлена потреба скорочення чисельності або штату працівників є, зокрема: наміри роботодавця матеріально стимулювати працівників для здійснення потрібного обсягу робіт меншою кількістю персоналу через суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування або збільшення обсягу виконуваної роботи, для чого працівникам встановлюються відповідні доплати за рахунок утвореної економії фонду заробітної плати; вдосконалення виробництва за допомогою автоматизації виробничих процесів, упровадження яких зумовлює зменшення кількості працівників певних професій і спеціальностей, потрібних для виконання роботи; перепрофілювання підприємства; зменшення обсягу виробництва продукції; інші несприятливі фактори та кризові явища у соціально-економічному розвитку суспільства.

Скорочення чисельності працівників і скорочення штату підприємства, установи, організації - поняття не тотожні, оскільки зі скороченням чисельності майже завжди відбувається скорочення штату і зміна чисельності працівників відповідно відображається у штатному розписі. А при скороченні штату чисельність може не тільки не зменшитися, а інколи навіть збільшитися (постанови Верховного Суду від 21 лютого 2020 у справі №761/25605/17, від 28 вересня 2023 у справі №487/7770/21).

Верховний Суд неодноразово повторював позицію стосовно того, що при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Така правова позиція заснована на роз`ясненнях, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», і є узвичаєною та сталою у судовій практиці.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у Старосамбірській міській раді відбулося скорочення штату (зокрема, посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів влади), тобто мали місце зміни в організації виробництва і праці.

Стосовно застосування пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, то ця норма, серед іншого, пов`язує свою дію із наявністю такої обставини як зміна в організації виробництва і праці через скорочення штату працівників.

Разом з цим, колегія суддів ураховує, що за загальним правилом власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган сам вирішує питання організаційної структури, чисельності та штатів працівників, якщо інше не встановлено обов`язковим для нього нормативно-правовим актом. Питання про доцільність скорочення посад, чисельності працівників, структури підприємства, установи, організації судом не обговорюється, оскільки це було б втручанням у діяльність такого підприємства, установи, організації (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 у справі №580/2623/19).

Суд не може з`ясовувати доцільність введення (виведення) роботодавцем певних посад та визначення ним штатної структури, давати оцінку необхідності проведення змін в організації виробництва і праці, оскільки юридична особа самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства, установи не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України (постанова Верховного Суду від 23 липня 2021 у справі №766/12805/19).

Оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників не є належним способом захисту, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. При цьому, правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення (постанова Верховного Суду від 28 березня 2019 у справі №755/3495/16).

Відтак, враховуючи наведені вище висновки Верховного Суду, позовна вимога про скасування рішення Старосамбірської міської ради Львівської області від 09.04.2024 № 1876 «Про внесення змін до рішення Старосамбірської міської ради від 19.12.2023 № 1722 «Про затвердження структури та чисельності апарату Старосамбірської міської ради та її виконавчих органів на 2024 рік» задоволенню не підлягає.

Стосовно правомірності розпоряджень Старосамбірської міської ради про звільнення ОСОБА_1 з посади, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 49-2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи.

Так, частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до приписів частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Положеннями частин першої та другої статті 42 КЗпП України регламентовано, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 11 березня 2020 у справі №813/1220/16, від 9 липня 2020 у справі №809/2894/13-a, наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Одночасно з цим, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, у якому структурному підрозділі працював працівник, який вивільнюється.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, як уже було обумовлено вище, Верховний Суд звертав увагу на обов`язок суду з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення (постанови від 9 квітня 2020 у справі №182/1670/18, від 1 квітня 2020 у справі №683/1084/17).

Тож у випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом. У разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено частиною першою статті 42 КЗпП України. У процесі цього аналізу, як правило, враховуються такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалої тимчасової непрацездатності, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

Інша вакантна робота, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду пропонується у разі відсутності рівноцінної посади.

Рівень кваліфікації визначається в залежності від освіти працівника та здобутих ним навичок під час виконання робіт за певною спеціальністю, а продуктивність праці вимірюється певними виробничими (службовими) показниками.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

Тобто у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. І лише за умови встановлення, що у всіх працівників є рівні умови продуктивності праці і кваліфікації, можна аналізувати, хто з них має переважне право на залишення на роботі згідно з частиною другою статті 42 КЗпП України.

Крім того, при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 14 лютого 2018 та від 8 липня 2020 у справі №2а-9821/11/2670, від 11 липня 2018 у справі №816/1232/17, від 15 травня 2020 у справі №П/811/2408/15, від 9 липня 2020 у справі №809/2894/13-a.

З метою виконання зазначених норм права листом від 15.04.2024 № 414/02-23 ОСОБА_1 було запропоновано вакантну посаду першого заступника міського голови та попереджено про наступне вивільнення у разі відмови від пропозиції не раніше ніж за 2 місяці від дня ознайомлення. Позивач ознайомився з попередженням, не висловив заперечень та подав заяву про прийняття пропозиції вакантної посади. Міським головою було внесено дане питання та заяву ОСОБА_1 на пленарне засідання ради для розгляду, оскільки призначення на посаду першого заступника здійснюється шляхом затвердження радою.

На думку колегії суддів, враховуючи те, що позивач прийняв пропозицію щодо зайняття вакантної виборної посади першого заступника міського голови, останній тим самим погодився із його вивільненням, а відповідно роботодавець виконав обов`язок по пропонуванню вакантних посад. Лише після того, як депутатський корпус його не підтримав, ОСОБА_1 звернувся із позовом про поновлення на попередній посаді. Відтак, колегія суддів вважає, що спірні правовідносини перейшли в іншу площину.

Отже, матеріали справи свідчать про те, що позивача було належним чином повідомлено про майбутнє вивільнення, відповідно передбачену процедуру відповідачем дотримано, а вивільнення відбулось після 2-х місяців від дня отримання позивачем відповідного повідомлення.

При цьому, такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 у справі № 807/3588/14, від 27 травня 2020 у справі № 813/1715/16.

Колегія суддів вважає слушними покликання апелянта на те, що дострокове припинення повноважень заступника міського голови та скорочення чисельності та штату працівників - це різні підстави для звільнення працівників, та передбачають різні процедури. Судом розглянуто справу як дострокове припинення повноважень посадової особи, призначення якої затверджується відповідною радою, а фактично звільнення позивача відбулося за процедурою скорочення посади, що не є заборонено законом.

У рішенні, суд покликається на правові позиції Верховного Суду, які є нерелевантними до спірних правовідносин.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов також встановив, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення від 09.04.2024 за № 1876 став зокрема лист начальника фінансового відділу виконавчого комітету Старосамбірської міської ради від 08.04.2024 та протокол № 8 наради Ради від 08.04.2024, які стосувалися дефіциту коштів. Однак, ні 08.04.2024, ні 09.04.2024 жодного рішення Радою про необхідність покриття дефіциту коштів саме в освітній сфері прийнято не було.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що судом не взято до уваги той факт, що для прийняття рішення потрібно пройти певну процедуру розроблення, обговорення для внесення змін до показників бюджету, а також для перепланування бюджету необхідно мати вільні (зекономлені) кошти, які до моменту скорочення посади не могли бути заплановані чи перекинуті на інші цілі.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що спірні розпорядження Старосамбірської міської ради прийняті в межах повноважень та у відповідності до норм чинного законодавства, відтак, підстав для їхнього скасування немає.

Позовні вимоги про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також стягнення моральної шкоди, хоча вказана вимога ніким з учасників не оскаржувалась, є похідними, відтак не підлягають до задоволення.

Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд не здійснює розподілу судових витрат в силу вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року у справі №380/17022/24 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 17.02.2025.