Справа № 240/12900/24
Суддя: Чернова Ганна Валеріївна
Дата ухвалення: 2025-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м. Житомир справа № 240/12900/24

категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Чернової Г.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправною відмови Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області) у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - ГУ ПФУ в Житомирській області) призначити пенсію за віком відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01 червня 2024 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи 4 категорії, досягла 55 річного віку, набула загального трудового стажу 34 роки 8 місяців 24 дні, а тому у червні 2024 року звернулася до ГУ ПФУ в Житомирській області з заявою про призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до частини 2 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області від 20.06.2024 № 19 у призначенні пенсії їй було відмовлено, оскільки не підтверджено факт проживання у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 01.01.1993. При цьому позивач зазначає, що відповідачами безпідставно не взято до уваги, що з 01.01.1993 вона постійно проживає у м. Коростень Житомирської області, яке відноситься до 3 зони, яка є більш забрудненою, ніж 4 зона посиленого радіологічного контролю. Зазначає, що вказаним вище законом дійсно не прописано ситуації, яка виникла у неї, однак, даним законом не заборонено сумувати періоди проживання в різних зонах забруднення при визначенні права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, однак, відповідачами цього зроблено не було. Вважаючи відмову у призначенні пенсії протиправною, позивач звернулася з позовом до суду.

Ухвалою суду 11.07.2024 відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні).

Від ГУ ПФУ у Житомирській області до суду надійшов відзив, у якому, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказав, що спірне рішення від 20.06.2024 № 19 було прийнято ГУ ПФУ у Вінницькій області, яке за принципом екстериторіальності розглянуло заяву позивача, а ГУ ПФУ у Житомирській області лише повідомило її листом від 26.06.2024 про прийняте рішення. Зазначає, що доданими до заяви документами позивач не підтвердила період проживання у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 01 січня 1993 року, тому відсутні підстави для призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку. Відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією умовою, тобто, сумування періодів проживання в різних зонах радіоактивного забруднення вказаним Законом не передбачено. За результатами розгляду поданих позивачем документів підтверджено період проживання/роботи у зоні посиленого радіологічного контролю 01 рік 04 місяці 25 днів, що не дає право на зниження пенсійного віку для виходу на пенсію на 5 років. Крім того, наголошує, що у матеріалах справи відсутнє посвідчення потерпілої від наслідків аварії на ЧАЕС 3 категорії, а також взагалі відсутні докази проживання/роботи позивача станом на 01.01.1993 в зоні гарантованого добровільного відселення, тому, відповідно, у позивача відсутнє право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 6 років. Вважає оскаржуване рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області правомірним і таким, що винесене відповідно до норм чинного законодавства, а тому просить суд відмовити у задоволенні позову.

Від ГУ ПФУ у Вінницькій області відзив на позовну заяву не надходив.

На підставі пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Судом встановлено такі обставини справи.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 має посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи 4 категорії серії НОМЕР_1 , видане Житомирською облдержадміністрацією 10.02.2006.

ОСОБА_1 13.06.2024 звернулася до ГУ ПФУ в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За принципом екстериторіальності заяву позивача розглянуло ГУ ПФУ у Вінницькій області та 20.06.2024 № 19 прийняло рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії зі зменшенням пенсійного віку, оскільки доданими документами не підтверджено проживання у зоні посиленого радіологічного контролю не менше чотирьох років станом на 01.01.1993. Відповідно до поданої довідки Лугинської селищної ради Коростенського району №182 від 10.06.2022 підтверджено період проживання позивача у зоні посиленого радіологічного контролю 1 рік 06 місяців 19 днів. При цьому, до періоду постійного проживання (роботи) у цій зоні відповідачем не враховано періоди навчання з 01.09.1986 по 15.10.1986 в Київському СПТУ №13, оскільки навчальний заклад розташований у населеному пункті поза зонами радіоактивного забруднення.

Листом від 26.06. 2024 ГУ ПФУ в Житомирській області повідомило позивача про прийняте ГУ ПФУ у Вінницькій області рішення.

Вважаючи прийняте рішення протиправним, ОСОБА_1 звернулася із цим позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Згідно зі статтею 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах.

Відповідно до частини 1 статті 24 Основного Закону України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод та не виключає можливості законодавця при регулюванні питань соціального забезпечення встановлювати певні відмінності щодо обсягу такого забезпечення.

Конституційний Суд України у рішенні від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 наголосив на недопустимості скасування окремих пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зазначивши, що «відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи є обов`язком держави. Одним із тяжких наслідків аварії на ЧАЕС стала втрата здоров`я громадянами. Законами України таких громадян віднесено до відповідних категорій, вони потребують відновлення втраченого здоров`я, постійної медичної допомоги та соціального захисту з боку держави».

У рішенні від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 Конституційний Суд України також звернув увагу на засадничий характер обов`язку держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та на необхідність виокремлення категорії громадян України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і потребують додаткових гарантій соціального захисту у зв`язку з надзвичайними масштабами вказаної катастрофи та її наслідків. Такі гарантії, пільги та компенсації є особливою формою відшкодування завданої шкоди вказаній категорії громадян, а тому скасування чи обмеження цих пільг, компенсацій і гарантій без рівноцінної їх заміни свідчитиме про відступ держави від її конституційного обов`язку. Пільги, компенсації та гарантії є такими, що захищені Конституцією України від негативних наслідків для цієї категорії осіб при внесенні змін до законодавства України. Приписи частини 2 статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність, зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №796-ХІІ).

Згідно із статтею 9 цього Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до вимог статті 49 Закону України № 796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1058-ІV).

Статтею 55 Закону України №796-XII визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Приписами пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України №796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи:

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку передбачено 3 роки* та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (абзац 5);

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років зменшення віку передбачено на 2 роки* та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років (абзац 6).

*Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

При цьому, суд звертає увагу на те, що зменшення пенсійного віку відповідно до пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України № 796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року; 2) проживання щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи або ж щонайменше 4 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 чи 3 роки проживання, роботи.

Водночас застосування як першої, так і другої умови, можливе у разі постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року щонайменше 3 роки або ж 4 роки для відповідної зони.

Як вбачається із довідки Літківського старостинського округу Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області №182 від 10.06.2022, підтвердженим є період проживання позивача у зоні посиленого радіологічного контролю з 26.04.1986 по 15.10.1986, з 27.07.1987 по 25.08.1988, з 06.09.1993 по 02.11.1993 - 01 рік 06 місяців 19 днів.

При цьому, з копії диплому НОМЕР_2 вбачається, що позивач з 01.09.1986 по 16.07.1987 навчалася у СПТУ №13 м.Києва, а оскільки цей населений пункт розташований поза зонами радіоактивного забруднення, вказаний період правомірно не зарахований ГУ ПФУ у Вінницькій області до періоду постійного проживання/роботи позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю.

Позивач у позові наполягає, що наявність у неї посвідчення потерпілої особи від Чорнобильської катастрофи 4 категорії та факт постійного проживання з 01.01.1993 по даний час у зоні гарантованого добровільного відселення у м.Коростень Житомирської області, яке відноситься до 3 зони і яка є більш забрудненою, ніж 4 зона посиленого радіологічного контролю, дає їй безумовне право на призначення пільгової пенсії зі зниженням пенсійного віку статті 55 Закону України № 796-ХІІ.

Суд погоджується, що наявність у позивачки вказаного посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 4) дає їй право на користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, у тому числі й на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, проте матеріали справи не містять достатніх, належних, допустимих доказів, які б вказували на наявність підстав для зниження позивачці віку та призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

Слід враховувати, що на виконання положень Закону №1058-ІV постановою Правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок № 22-1).

Абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. Для потерпілих від Чорнобильської катастрофи такими документами є:

документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності).

Таким чином, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 572/245/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17.

Крім того, у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі № 500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі №500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

На підставі викладеного суд, враховуючи наведені висновки та встановлений абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 перелік документів, що подається особою для призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку, зауважує, що сам факт наявності посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII.

Вагомим у цьому випадку є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.

Разом з тим, як зазначалося вище, період проживання (роботи) не менше 4 років станом на 01.01.1993 в зоні посиленого радіологічного контролю або не менше 3 років в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 позивачем не доведено.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком згідно приписів статті 55 Закону України №796-XII є правомірним.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що відповідачі довели, що діяли в межах повноважень та у спосіб, передбачений законом, а тому позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи відмову у задоволенні позову, підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, буд. 7, м. Житомир, Житомирська обл., Житомирський р-н,10003, ), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м.Вінниця, 21005, ) визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В. Чернова

18.02.25