Справа № 500/4508/24
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 500/4508/24 пров. № А/857/28032/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

суддя у І інстанції Осташ А.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складення повного тексту рішення 01 жовтня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив, уточнивши позовні вимоги:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання відповіді на рапорт від 20.06.2024 вх. №13078 військовослужбовця ОСОБА_1 , нескладання подання про звільнення та непроведення звільнення з військової служби за підпунктом г пункту 3 частини 5 та абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (далі Закон №2232-ХІІ);

- зобов`язати відповідача прийняти рішення за рапортом від 20.06.2024 вх.№13078 шляхом складання подання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом г пункту 3 частини 5 та абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.10.2024 у справі №500/4508/24, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вказаний позов було задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту про звільнення ОСОБА_1 на підставі абзацу 13 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-ХІІ. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення його з військової служби на підставі абзацу 13 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що законом визначено право військовослужбовців, які не висловили бажання продовжувати військову службу, на звільнення з такої служби за наявності визначених обставин та певних умов (підпункт "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-ХІІ). Необхідність здійснення постійного догляду за одним із батьків, який є особою з інвалідністю І або ІІ групи, є самостійною підставою для припинення/розірвання контракту та звільнення з військової служби, незалежно від того чи має військовослужбовець інших родичів.

Оскільки питання щодо розгляду рапорту про звільнення військовослужбовця з військової служби у спірних правовідносинах не вирішено, тоді як прийняття наказу про звільнення з військової служби є дискреційними повноваженнями військової частини, де проходить службу військовослужбовець, суд дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, а тому належним способом захисту прав позивача у спірній ситуації є зобов`язання відповідача повторно розглянути його рапорт від 20.06.2024 по суті та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено Військовою частиною НОМЕР_1 , яка у своїй скарзі просила скасувати таке рішення та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач послався на те, що оформлення відмови у звільненні у вигляді наказу по військовій частині діючим законодавством не передбачено. Наказ по особовому складу видається з питань звільнення військовослужбовця з займаної посади. Однак, так як відповідно до доповідної записки від 01.07.2024 тимчасового виконувача обов`язків помічника командира військової частини НОМЕР_1 начальника юридичної служби капітана юстиції ОСОБА_2 , підготовленої на основі опрацювання рапорту штаб сержанта ОСОБА_3 , останній не має підстав для звільнення з військової служби, то звільняти штаб-сержанта ОСОБА_3 командир військової частини не був вправі, у зв`язку із чим наказ про звільнення не видавався, а штаб-сержант ОСОБА_4 зобов`язаний нести службу на тій же посаді у тій же військовій частині на тих же умовах.

Таким чином, посадовими особами Військової частини НОМЕР_1 були вчинені всі необхідні дії, пов`язані з розглядом рапорту штаб-сержанта ОСОБА_3 , які передбачені діючим законодавством. При цьому скаржник наголосив, що оформлення відмови у звільненні у вигляді наказу по військовій частині діючим законодавством не передбачено.

Окрім того зазначає, що наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024 № 40 затверджено Інструкцію з діловодства у Збройних Силах України та визнано таким, що втратив чинність, наказ Генерального штабк Збройних Сил України від 07.04.2017 № 124. Таким чином, при винесенні оскаржуваного рішення суд посилався на нормативно-правовий акт, який втратив чинність.

Також скаржник звернув увагу на те, що у матеріалах справи наявна довідка ЛКК №263 від 29.04.2024 про потребу у здійсненні за ОСОБА_5 постійного стороннього догляду, у якій визначено, що постійний сторонній догляд встановлюється на 1 рік. Жодного слова про систематичність чи іншу періодичність такого догляду у довідці немає. Саме по собі поняття «сторонній догляд» не є тотожним поняттю «постійний догляд», позаяк перше говорить про те, ким надається догляд, а друге коли надається такий догляд.

При цьому, «постійний догляд» - це безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком. Таким чином, визначений у довідці ЛКК термін в 1 рік протирічить поняттю постійного догляду.

Однак суд першої інстанції вказаних обставин не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи документам, що призвело до винесення неправомірного рішення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до наказу від 26.03.2024 №482-РС ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом та зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

Станом на теперішній час позивач продовжує проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 .

Матір`ю позивача є ОСОБА_5 .

Згідно з довідкою ЛКК КНП Теребовлянської міської ради Теребовлянський регіональний центр первинної медико-санітарної №263 від 29.04.2024, яка підписана головою та членами ЛКК, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 хвора, потребує постійного стороннього догляду терміном на 1 рік.

Згідно із актом огляду МСЕК серії МСЕ №026826 від 15.02.1995, ОСОБА_5 є особою з інвалідністю ІІ групи пожиттєво.

Не бажаючи надалі проходити військову службу та вважаючи наявність підстав для звільнення зі служби, позивач 20.06.2024 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби.

02.07.2024 позивача було ознайомлено із листом т.в.о. помічника командира Військової частини НОМЕР_1 з правової роботи - начальника юридичної служби, адресованого командиру військової частини, зі змісту якого слідує, що оскільки в довідці МСЕК не зазначено потребу матері в догляді і згідно з постановою Кабінету Міністрів України №413 від 12.06.2013 та Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317, потребу в догляді має бути підтверджено лише медичним висновком МСЕК.

Відповідач наголошує, що для підтвердження необхідності постійного стороннього догляду за матір`ю з інвалідністю ІІ групи позивач мав надати військовій частині разом з рапортом висновок МСЕК. Вважає, що поданий позивачем разом з рапортом про звільнення висновок (заключення) ЛКК №62 від 29.04.2024 не може вважатися належною підставою для припинення (розірвання) контракту та звільнення його з військової служби під час дії воєнного стану за підпунктом г пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII.

Вважаючи протиправною відмову відповідача у звільненні з військової служби, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим адміністративним позовом.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються Законом №2232-ХІІ.

Частинами 1, 2, 4 - 6 статті 2 Закону №2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII і залежать від виду військової служби.

Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, передбачені частиною п`ятою цієї статті.

Пунктом першим визначені підстави для звільнення таких військовослужбовців у мирний час, пунктом другим - під час дії особливого періоду (крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану), а третім - під час проведення мобілізації та дії воєнного стану.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє до тепер.

Указом Президента України "Про загальну мобілізацію" №69/2022 від 24.02.2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Згідно з абзацом 7 підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Визначення терміну медичний висновок наведено у пункті 3 Порядку ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України Деякі питання ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я від 18.09.2020 № 2136, як електронний документ, що формується на підставі медичних записів в системі та містить висновок лікаря про тимчасову або постійну втрату працездатності, придатність до певних видів діяльності, про стан здоров`я пацієнта або щодо інших питань, визначених законодавством.

У пункті 3 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, що сталися з поліцейськими, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.10.2020 № 705, термін медичний висновок вжито у значенні висновку у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого поліцейського.

У пункті 3 розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 337, термін медичний висновок визначено, як висновок у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) та висновок у формі рішення лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я (у разі хронічного професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого про встановлення зв`язку погіршення стану здоров`я працівника з впливом на нього важкості та напруженості трудового процесу, небезпечних, шкідливих виробничих факторів, психоемоційних причин або протипоказань за станом здоров`я виконувати роботу.

Отже, медичний висновок це документ, який містить дані про стан здоров`я особи та видається з питань, пов`язаних з таким станом здоров`я.

Суб`єктами формування та видачі медичного висновку є лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.

Водночас процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 (далі - Положення № 1317).

Відповідно до пунктів 19, 24 Положення № 1317 комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.

Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акта огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.

Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.

Таким чином, з наведеного слідує, що лікар, лікарсько-консультативна комісія та лікарсько-експертна комісія формують медичний висновок, а медико-соціальні експертні комісії - довідку, акт огляду (витяг з акту огляду).

Щодо повноважень лікарсько-консультативної комісії та медико-соціальної експертної комісії на видачу медичного висновку щодо необхідності здійснення постійного догляду, суд зазначає таке.

Так, Положенням № 1317 визначено процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Відповідно до пункту 3 Положення № 1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

За приписами підпункту 1 пункту 11 Положення № 1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають:

ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;

потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;

потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;

ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;

причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;

медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.

У наведеному переліку прав та обов`язків медико-соціальної експертної комісії відсутнє поняття постійного догляду, який може бути визначений для осіб, яким інвалідність не встановлена, а вказано лише право визначати необхідність стороннього нагляду, догляду.

При цьому поняття сторонній догляд не є тотожним поняттю постійний догляд, оскільки перше говорить про те, ким надається догляд, а друге коли надається такий догляд. У свою чергу поняття постійний догляд передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком.

Відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 № 189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 28.04.2023 №811), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункту 1 розділу III).

За приписами пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить:

1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку;

2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності;

3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження;

4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені за результатом перевірки уповноваженими лікарями, перелік яких затверджується правлінням Пенсійного фонду України, обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).

Повноваження лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я визначені ще в одному нормативно-правовому акті - наказі Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667 Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання, в якій зазначено, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю.

Таким чином, аналізуючи повноваження медико-соціальної експертної комісії, передбачені Положенням № 1317, є підстави для висновку, що така визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності.

Щодо осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійного стороннього догляду, то такі повноваження можуть бути віднесені до лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, які також мають право приймати відповідні висновки.

Окрім того, апеляційний суд зауважує, що абзац 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою або висновок медико-соціальної експертної комісії, або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Апеляційним судом встановлено, що позивачем до рапорту про звільнення з військової служби додано Висновок ЛКК № 62 від 29.04.24, відповідно до якого ОСОБА_5 рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. Висновок надано для одержання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній особі.

Також позивачем додано довідку ЛКК, видану Теребовлянським регіональним центром первинної медико-санітарної допомоги, від 29.04.2024 року за № 263, про те, що ОСОБА_5 потребує постійного стороннього догляду терміном на один рік, з 29.04.2024 по 29.04.2025.

При цьому апеляційний суд наголошує, що у вказаній довідці зазначено, що ОСОБА_5 потребує постійного стороннього догляду терміном на один рік.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем до рапорту на звільнення не додано довідки МСЕК про необхідність постійного стороннього догляду за матір`ю, додано довідку ЛКК, у якій зазначено, що ОСОБА_5 потребує постійного стороннього догляду терміном лише на один рік (з 29.04.2024 по 29.04.2025) та з урахуванням того, що умовою для звільнення на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII є відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи (абзац 12 пункту 3 частини 12 статті згаданого Закону), позивач не надав відповідачу доказів на підтвердження існування підстав для звільнення, визначених підпунктом г пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII.

Суд першої інстанції на наведені обставини уваги не звернув, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для частково задоволення позову ОСОБА_1 .

За правилами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та допустив невідповідність висновків, викладених у його судовому рішенні, таким обставинам. Відтак, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 слід задовольнити, скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2024 року у справі № 500/4508/24 скасувати та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк