Справа № 420/33352/24
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2025-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
О К Р Е М А Д У М К А
Ухвалою Одеського окружний адміністративний суд від 04.11.2024 заява про забезпечення позову задоволено, зупинено дію рішення Головного управління ДПС в Одеській області № 1043/15-32-24-07-21 від 30.09.2024 року до набрання законної сили рішенням у даній справі.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, Головне управління ДПС в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволені заяви про забезпечення позову.
Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначив, що обраний заявником спосіб забезпечення адміністративного позову відповідає його предмету та, вжиття таких заходів спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог. Колегія суддів зазначає, що в цьому випадку вжиття заходів забезпечення позову є тимчасовим заходом, спрямованим на забезпечення виконання судового рішення.
Згідно ст. 34 КАС України усі питання, що виникають під час колегіального розгляду адміністративної справи, вирішуються більшістю голосів суддів. При прийнятті рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання судового рішення. Головуючий у судовому засіданні голосує останнім.
Суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Керуючись вказаними положеннями ст. 34 КАС України, враховуючи незгоду з рішенням суду апеляційної інстанції, вважаю за необхідним викласти свою окрему думку, яка полягає у наступному.
У жовтні 2024 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом у якому просив:
- стягнути з відповідача на його користь судові витрати у сумі 3 028 грн. судового збору за подання позовної заяви.
Також 31.10.2024 до суду першої інстанції від позивача надійшла заява про забезпечення позову , у якій позивач просив суд:
- додатково до суми судових витрат, зазначених у позовній заяві стягнути з відповідача на його користь судові витрати у сумі 908,4грн. судового збору за подання клопотання про забезпечення позову.
В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначав, що у разі незупинення дії оскаржуваного рішення не залишиться іншої можливості, ніж зупинити застосування Єдиного податку та перейти до сплату податку на дохід фізичних осіб та Податку на додану вартість (ПДВ). Рішення є очевидно незаконним, оскільки було видано 30.09.2024, а анулювання реєстрації позивача у якості платника Єдиного податку 01.10.2024, такий стан справ прямо протирічить положенням п. 5 ст. 298.2.3. ПК України. Таким чином за текстом оскаржуваного рішення воно підлягає застосуванню з дати, що передує даті винесення оскаржуваного рішення. Початок сплати ПДВ, враховуючи те, що більшість абонентів позивача не є платниками ПДВ, а основні його витрати полягають у сплаті орендної плати особам неплатникам ПДВ та у виплаті заробітної плати співробітникам, що не надає права на отримання податкового кредиту з ПДВ, приведе до прямого навантаження ПДВ у розмірі 20 відсотків від всієї суми доходу, що порівняно із сплатою Єдиного податку у розмірі 5 відсотків від суми доходу, викликає у позивача додаткове навантаження у розмірі 15 відсотків від всієї суми доходів. Реєстрація позивача платником ПДВ є невідворотним обов`язком для нього відповідно до вимог ст. 181.1 ПК України, оскільки за три квартали 2024 року його оборот склав 1 961 573,99 грн. Внаслідок оподаткування ПДВ виникне ситуація втягування у стан податкової та фінансової невизначеності багатьох його Абонентів. Незастосування забезпечення позову безумовно потурає розповсюдженню метастазів Оскаржуваного рішення та це зробить об`єктивно неможливим повне виконання рішення суду у разі задоволення позову та скасування оскаржуваного рішення. Позивач, ставши платником ПДВ, почне генерувати податковий кредит для контрагентів (абонентів), який, відповідно буде впливати на фінансові та податкові результати контрагентів, а у разі скасування оскарженого рішення зазначені контрагенти втратять право на податковий кредит за весь період слухання справи та будуть завантажувати саме ж Головне Управління численними уточнюючими деклараціями з ПДВ. Таким чином баланс інтересів сторін у випадках застосування чи незастосування забезпечення неможливо підтримати, оскільки у разі незастосування забезпечення постраждають від фінансової та податкової невизначеності додатково абонентів. Незастосування мір щодо зупинення дії оскаржуваного рішення приведе до того, що позивача буде зобов`язано весь час розгляду справи вести податковий облік та сплачувати Податок на доходи фізичних осіб та ПДВ, а не Єдиний податок, що істотно ускладнює чи унеможливлює у подальшому виконання рішення суду про скасування оскаржуваного рішення, про що позивач просить у позовній заяві, та робить неефективним захист та поновлення його порушених прав або інтересів, за захистом яких він звертається до суду.
Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 04.11.2024 клопотання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнив. Зупинив дію рішення Головного управління ДПС в Одеській області № 1043/15-32-24-07-21 від 30.09.2024 до набрання законної сили рішенням у даній справі.
Суд першої інстанції при задоволені заяви про забезпечення позову зазначив, що обраний заявником спосіб забезпечення адміністративного позову відповідає його предмету та, вжиття таких заходів спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог.
Частиною 2 ст. 150 КАС України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Відповідно до ст. 151 ч. 1 п. 3, 4 КАС України, позов може бути забезпечено забороною відповідачу та іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Тобто, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування: або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі. А також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими, репутаційними, службовими та професійними наслідками.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні ч. 1 ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.
Крім того, у рішенні від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав» проти України» суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.
Відтак, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Головного управління ДПС в Одеській області № 1043/15-32-24-07-21 від 30.09.2024 реєстрація ФОП ОСОБА_1 платником єдиного податку анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку з 01.10.2024 року.
За п. 299.11 статті 299 ПК України, у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.
Згідно п.п.3 пункту 299.10 статті 299 ПК України, реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 та підпунктом 298.8.6 пункту 298.8 статті 298 цього Кодексу.
За п.5 пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України, платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності або відбулася зміна організаційно-правової форми.
Отже, анулювання реєстрації платником єдиного податку третьої групи відбувається за передбачених ПК України підстав та може бути реалізоване шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку.
Так, обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, заявник вказує, що у випадку невжиття судом заходів забезпечення адміністративного позову, вона буде зобов`язана весь час розгляду судової справи вести податковий облік та сплачувати податок на доходи фізичних осіб та ПДВ замість єдиного податку, що порівняно із сплатою єдиного податку у розмірі 5% від суми доходу викличе у позивача додаткове навантаження у розмірі 15% від всієї суми доходів.
Разом з тим, слід зазначити, що сам факт прийняття суб`єктом владних повноважень (відповідачем) рішення чи вчинення дій, які на думку заявника порушують його права та інтереси, не може автоматично свідчити про те, що таке рішення чи дії є очевидно протиправними і що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання майбутнього рішення суду, адже факт порушення прав та інтересів особи (позивача) підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
Можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому.
Твердження заявника, визначені у заяві як обґрунтування необхідності вжиття забезпечувальних заходів, сформульовані як можливість, яка ґрунтуються тільки на припущеннях. Проте, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та домислах, оскільки таке рішення суперечитиме законодавчо визначеним принципам і завданням адміністративного судочинства.
При цьому, суд звертає увагу, що заява про забезпечення позову не містить посилання на беззаперечні мотиви та докази, що захист прав, свобод та інтересів заявника буде неможливим без вжиття відповідних заходів і для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Крім того суд зазначає, що зупинення дії оскаржуваного в адміністративному позові рішення за своїм характером буде фактично вирішенням вказаного спору по суті до прийняття судом рішення, що, на мою думку не відповідає завданням правового інституту забезпечення позову.
Виходячи із зазначених вище підстав, я не згодний із постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року та вважаю, що суд першої інстанції не вірно встановив фактичні обставини справи, не дослідив наявні докази, не дав їм належну оцінку та прийняв не обґрунтоване рішення про задоволення заяви про забезпечення позову. Таким чином, вважаю помилковим висновок суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для залишення апеляційної скарги ГУ ДПС в Одеській області без задоволення, а ухвали суду без змін.
Суддя Г.В. Семенюк