Справа № 480/2004/24
Суддя: В.О. Павлічек
Дата ухвалення: 2025-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 лютого 2025 року Справа № 480/2004/24
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Павлічек В.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/2004/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить :
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не надання відповіді на рапорт ОСОБА_1 від 25.12.2023 р;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 25.12.2023 р;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз. 3 пп. г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Постанови КМУ від 12.06.2013 року №.413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» у зв`язку з необхідністю постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач був мобілізований та на теперішній час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
27.12.2023 року ОСОБА_1 відправив рапорт на адресу Міністерства оборони України з вимогою звільнити його з лав Збройних сил України (військової служби) на підставі абз. 4 пп. г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Постанови КМУ від 12.06.2013 року N.413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» у зв`язку з необхідністю постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується висновком №2265 та актом проведення обстеження сім`ї від 14.11.2023 року.
Вищезазначений рапорт був відправлений на адресу військової частини НОМЕР_1 . Але відповіді досі немає. Таким чином військова частина всупереч законодавству України не розглядає рапорт і не звільняє військовослужбовця ОСОБА_1 .
Судом відкрито провадження у цій справі та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Представник відповідача надав суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що направлення рапорту на адресу Міністерства оборони України не являється підставою вважати, що рапорт позивача надійшов до відповідача.
За час проходження Позивачем військової служби у позивачем не було подано жодного рапорту про звільнення останнього з військової служби, з урахуванням вимог пункту 233 Положення про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України.
Окрім цього відповідач вважає, що необхідно врахувати, що позивач самовільно залишив військову частину з 09.01.2024, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.01.2024 №11.
Також відповідач зазначає, що при подачі рапорту позивачем порушено вимоги статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.
Позивач своїм правом щодо надання відповіді на відзив, не скористався.
Ухвалою суду від 24.01.2025 було витребувано у відповідача додаткові докази.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, з`ясував наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, ОСОБА_1 2022 року був мобілізований та на теперішній час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Як зазначає в позові позивач, 27.12.2023 року ОСОБА_1 відправив рапорт на адресу Міністерства оборони України з вимогою звільнити його з лав Збройних сил України (військової служби) на підставі абз. 4 пп. г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Постанови КМУ від 12.06.2013 року №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» у зв`язку з необхідністю постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 (а.с. 4 5).
Оскільки позивач відповідь на зазначений рапорт не отримав, він звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частиною 3 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону №2232-ХІІ).
Підстави звільнення з військової служби встановлені статтею 26 Закону №2232-ХІІ.
З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України від 12.05.2015 №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено режим воєнного стану, який діє й на час розгляду справи судом.
Також загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі Статут в редакції на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ст. 14 Статуту, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Статтею 28 Статуту визначено, що єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в:
наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця;
наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази;
забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
Згідно ст. 31 Статуту, начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Статтею 58 Статуту визначено, що командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.
Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.
Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України визначений Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до абз. 2 п. 12 Положення, право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Пунктом 233 Положення закріплено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Відповідно до абзацу 4 пункту 241 Положення накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.
Відповідно до п.242 Положення, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.
Відповідно до Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Начальника Генерального Штабу Збройних Сил України від 07.04.2017 № 124 (яка була чинною на час подання позивачем рапорту про звільнення), рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Отже виходячи із аналізу перелічених вище норм. Суд зазначає, що звільнення військовослужбовця з військової служби передбачає дотримання певної процедури, яка починається з подачі відповідного рапорту.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач склав рапорт на ім`я командиру військової частини № НОМЕР_1 щодо звільнення його з військової служби на підставі п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (а.с. 4).
Разом з тим, вказаний рапорт засобами поштового зв`язку був направлений на адресу Міністерства оборони України (а.с. 5).
У відзиві на позов, представник відповідача заперечував факт отримання військовою частиною вказаного рапорту ОСОБА_1 ..
Натомість на виконання ухвали суду про витребування додаткових доказів, суду було надано інформацію за підписом командира ВЧ № НОМЕР_1 , згідно якої рапорт ОСОБА_1 про звільнення його з військової служби був отриманий військовою частиною № НОМЕР_1 13.03.2024 та за результатами його розгляду 17.03.2025 ОСОБА_1 на поштову адресу надана відповідь за №1848/4026 від 17.03.2024 (а.с. 37).
При цьому, доказів направлення відповіді за №1848/4026 від 17.03.2024 на поштову адресу позивача, суду не надано.
Вказаним листом №1848/4026 від 17.03.2024 позивачу повідомлено, що згідно ст.14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовець з особистих та службових питань повинен особисто звертатися за командою з рапортом до свого безпосереднього командира. Крім того зазначено, що солдат ОСОБА_1 , відсутній на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , у зв`язку з чим, вважається військовослужбовцем, якій самовільно залишив частину, про що оголошено наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.01.2024 №11.
Також позивачу запропоновано повернутися для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_1 . Після повернення до військової частини ОСОБА_1 буде мати можливість реалізувати своє право на звільнення з військової служби з дотриманням вимог ст.14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Положення про проходження громадянами України військової служби у збройних Силах України (а.с.36).
Зі змісту листа №1848/4026 від 17.03.2024, суд вбачає, що він фактично носить інформаційний характер та не містить будь-якого рішення, чи то про задоволення рапорту позивача про звільнення з військової служби чи то про відмову у його задоволенні.
При цьому суд звертає увагу, що не дотримання позивачем процедури подачі вказаного рапорту не позбавляє відповідача від обов`язку його розглянути, в тому числі із врахуванням обставин зазначених у листі №1848/4026 від 17.03.2024 та прийняти відповідне рішення за результатами його розгляду: чи то про задоволення рапорту позивача, чи то про відмову у його задоволенні. Разом з тим, судом встановлено, що лист №1848/4026 від 17.03.2024 такого рішення не містить.
Враховуючи зазначене, суд вважає, що позивач обрав неправильний спосіб захисту. Водночас правила адміністративного судочинства допускають випадок (ч.2 ст.9 КАС України), коли суд може вийти за межі вимог адміністративного позову, зокрема, якщо спосіб захисту, який пропонує позивач, є недостатнім або неправильно обраним для повного захисту прав, свобод та інтересів. Оскільки наслідком розв`язання публічно-правового спору по суті має бути захист порушеного суб`єктивного права позивача.
Отже з метою захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не прийняття рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 25.12.2023 про звільнення з військової служби; зобов`язати відповідача повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 25.12.2023 про звільнення з військової служби та прийняти відповідне рішення за результатами такого розгляду.
При цьому позовні вимоги про зобов`язання відповідача звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз. 3 пп. г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Постанови КМУ від 12.06.2013 року №413 у зв`язку з необхідністю постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 , задоволенню не підлягають, оскільки прийняттю рішення про звільнення повинен передувати належний розгляд рапорту позивача, чого зроблено відповідачем не було.
Відповідно до норм Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору, тому питання щодо відшкодування судових витрат у даній справі не вирішується.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не прийняття рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 25.12.2023 про звільнення з військової служби.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) від 25.12.2023 про звільнення з військової служби та прийняти відповідне рішення за результатами такого розгляду.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.О. Павлічек