Справа № 160/32126/24
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2025-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-
03 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якій просить:
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2021-2023 роки, з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення за призначенням пенсії, починаючи з 12.11.2024.
В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №1 згідно Закону України від 05.11.1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення».
12 листопада 2024 року ОСОБА_1 , досягнувши 60-річного віку, звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою, в якій просила здійснити перехід з пенсії за віком призначену відповідно до пункту 2 частини 1 статті 114 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та перерахувати пенсію із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2021-2023 роки, з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №81 від 19 листопада 2024 року позивачеві відмовлено в перерахунку пенсії через відсутність законних підстав.

ОСОБА_1 вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 19.11.2024 №81 щодо відмови ОСОБА_1 в призначені та виплаті пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2021-2023 роки, з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення за призначенням пенсії, починаючи з 12.11.2024, у зв`язку з чим представник позивача звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 грудня 2024 року для розгляду адміністративної справи №160/32126/24 визначено суддю Олійника В.М.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у письмовому провадженні.

09 грудня 2024 року на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області направлено ухвалу про відкриття провадження по справі та примірник позовної заяви з додатками.

10 грудня 2024 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області отримано ухвалу про відкриття провадження по справі та примірник позовної заяви з додатками, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в системі "Електронний суд", яка міститься в матеріалах справи.

16 грудня 2024 року на адресу суду через систему "Електронний суд" від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надійшов відзив на позовну заяву вх.№50541/24, в якому представник відповідача-2 з позовними вимогами, викладеними в позовній заяві, не погоджується та вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.

Пунктом 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення/перерахунку пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, передбачено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Таким чином, надана позивачем заява від 12.11.2024 року розглянута в порядку екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

За матеріалами електронної пенсійної справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України та з 25.04.2007 року отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-ІV.

ОСОБА_1 звернулася з заявою від 12.11.2024 року щодо перерахунку «Переведення з одного виду пенсії на інший», а саме на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону №1058 із застосування показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні з якої сплачені страхові внески, за 2021, 2022, 2023 роки.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області було розглянуто заяву від 12.11.2024 року щодо переходу з пенсії за віком на пільгових умовах на пенсію за віком на загальних підставах відповідно до ст.26 Закону №1058 та повідомлено позивача, що оскільки ОСОБА_1 перебуває на обліку в Пенсійному фонді України, як отримувач пенсії за віком, якій призначено зі зменшенням пенсійного віку відповідно спеціального стажу за Списком №1 на пільгових умовах, відсутні підстави для переходу на пенсію за віком на загальних підставах.

За результатами розгляду заяви за принципом екстериторіальності, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області прийнято рішення від 19.11.2024 №1 про відмову в переведенні, оскільки позивач своє право на призначення пенсії за віком вже реалізував.

Статтею 10 Закону 1058-ІV передбачено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Статтею 13 Закону України ««Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХІІ, а на теперішній час ст. 114 Закону №1058-ІV для відповідних категорій осіб передбачено не окремий вид пенсійного забезпечення, а пільгові умови надання пенсій за віком, які полягають у зменшенні пенсійного віку.

Пенсія на загальних умовах призначається у віці 60 років, а пенсія на пільгових умовах за Списком №1 після настання 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, із них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Отже, пільга полягає у зниженні пенсійного віку при призначенні пенсії за віком на 10 років.

Втім, вид пенсії відповідає та порядок її призначення здійснюється на умовах, що визначені Законом №1058-ІV.

А отже, вказані представником позивача доводи відповідач-2 вважає необґрунтованими з огляду на те, що пенсія за віком на пільгових умовах є не окремим видом пенсії, а пенсією за віком при призначенні якої окремому колу осіб надається пільга, яка полягає у зменшенні віку, з якого у особи виникає право на пенсію.

Отже, позивачем вже було реалізоване право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058 з моменту призначення пенсії первинно - з 25.04.2007 року.

З урахуванням викладеного представник відповідача-2 просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття провадження, відповідач-1 відзив на позовну заяву не надав, із заявами та клопотаннями на адресу суду не звертався.

Відповідно до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи вищезазначене, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами.

Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 - позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №1 згідно Закону України від 05.11.1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення».

12 листопада 2024 року ОСОБА_1 , досягнувши 60-річного віку, звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою, в якій просила здійснити перехід з пенсії за віком призначену відповідно до Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та перерахувати пенсію із застосуванням показника середньої заробітної плати з (доходу) в Україні за 2021-2023 роки, з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №81 від 19 листопада 2024 року позивачеві повідомлено про наступне.

«За матеріалами електронної пенсійної справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України та з 25.04.2007 року отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-ІV.

З урахуванням зазначеного, прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 в перерахунку пенсії через відсутність законних підстав».

ОСОБА_1 вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 19.11.2024 №81 щодо відмови ОСОБА_1 в призначені та виплаті пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2021-2023 роки, з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення за призначенням пенсії, починаючи з 12.11.2024, у зв`язку з чим представник позивача звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення" за цим законом призначаються наступні види державних пенсій: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно пункту "а" частини 1 статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення (в редакції на час призначення пенсії позивачці) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 07 років 6 місяців на зазначених роботах.

З 01 січня 2004 року набрав чинності Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Статтею 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено такі види пенсійних виплат: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Тобто, і Законом України "Про пенсійне забезпечення" на підставі якого позивачу призначено пенсію, і Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено такий вид пенсійних виплат як пенсія за віком.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058 пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Згідно абзацу 2 пункту 16 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Отже, дія Закону України "Про пенсійне забезпечення" поширюється на визначення права особи на пенсію, тоді як умови виплати цієї пенсії регулюються нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України та з 25.04.2007 року отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV.

Таким чином, враховуючи те, що пенсія позивачеві за віком на пільгових умовах призначена під час дії Закону №1058, то твердження позивача про те, що їй призначено пенсію за іншим Законом, а не за Законом №1058, є безпідставними, оскільки такі доводи суперечать положенням пункту 2 Прикінцевих положень Закону №1058, яким чітко визначено, що пільгові пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Оскільки, положення частини 2 статті 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на які посилається позивач, стосуються осіб, які вперше звернулися за призначенням пенсії за цим Законом, то суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, так як позивачу раніш вже була призначена пенсія за віком за нормами цього Закону.

Отже, оскільки позивачеві 25 квітня 2007 року вже було призначено пенсію за віком (на пільгових умовах), то її повторна заява про призначення цього ж виду пенсії, хоч і на загальних підставах, є необґрунтованою, а тому суд доходить висновку про відсутність підстав для переходу ОСОБА_1 з пенсії за віком на пільгових умовах на пенсію за віком на загальних підставах відповідно до ст.26 Закону №1058.

При цьому, суд вважає безпідставним посилання представника позивача на правові висновки, які зроблені Верховним Судом у постановах від 02.04.2019 у справі №495/620/17, постанова від 10.04.2019 у справі №211/1898/17, постанова від 15.05.2019 у справі №504/503/17, оскільки правовідносини, які розглядалися Верховним Судом у вказаних справах, є відмінними від правовідносин, які складають предмет спору у цій справі.

Так, у вказаних справах Верховним Судом розглядалися правовідносини, в яких особи до призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058 отримували пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», на противагу в спірному ж випадку предмет спору в цій справі стосуються призначення пенсії за віком на загальних підставах особі, якій раніше вже була призначена пенсія за віком на пільгових умовах.

Вказане стосується і посилання на правову позицію, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 року (справа №876/5312/17), оскільки правовідносини, які розглядалися Великою Палатою Верховного Суду у справі №876/5312/17 не є тотожними правовідносинам у цій справі, так як стосувалися права особи на призначення пенсії за віком, якій раніше була призначена пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення», і з цього приводу Суд вказав на те, що пенсія за віком та пенсія за вислугу років є різними видами пенсіями і такий вид пенсії Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не передбачений.

У той же час, вищенаведена судом правова позиція у цій справі відповідає правовим висновкам Верховного Суду, які зроблені в подібних правовідносинах, постанови: від 17.05.2021 (справа №185/1473/17), від 15.05.2020 (справа № 334/13/16-а (2а/334/85/16)), від 27.03.2020 (справа №335/8983/17 (2-а/335/416/2017), від 10.04.2019 (справа №336/372/16-а).

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2024 року по справі №160/28273/23.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За змістом частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, приймаючи до уваги встановлені обставини в цій справі, зокрема, призначення позивачеві пенсії за віком на пільгових умовах (Список №1) вже під час дії Закону №1058, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до адміністративного суду із позовною заявою сплачено суму судового збору у розмірі 968,96 грн., що документально підтверджується платіжною інструкцією АТ "Таскомбанк" №8278-8006-0644-8367 від 24 листопада 2024 року.

З урахуванням відмови в задоволенні адміністративного позову, розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник