Справа № 280/12035/24
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2025 року Справа № 280/12035/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання Тетерюк Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 )

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 07.12.2024 по 22.12.2024 включно, у розмірі 12 053,76 грн. (дванадцять тисяч п`ятдесят три гривні 76 копійок) з відрахування з цієї суми податків та зборів.

Позовна заява подана представником позивача адвокатом Мар`єнко В.Ю., яка діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 18.12.2024 серія АР №1211529.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з 16.05.2022 по 07.12.2024, однак належні позивачу суми грошового забезпечення при звільненні, які відповідно до Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) позивачу повинні були виплатити у день звільнення, були виплачені відповідачем лише 22.12.2024. У зв`язку з чим, позивач вважає, що відповідно до ст.ст. 116,117 КЗпП України має право на виплату середньомісячного заробітку за весь час затримки виплати. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 30.12.2024 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, встановлено строки подання заяв по суті справи.

13.01.2025 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що позивач проходив службу на різних посадах ІНФОРМАЦІЯ_4 як такий, що призваний на військову службу під час мобілізації з 16.05.2022 по 07.12.2024. Звертає увагу суду, що звільнення з військової служби відбувалось з ініціативи позивача, с причин неможливості її продовження за станом здоров`я останнього. У цивільному законодавстві це прирівнюється до застосування ст.38 КЗпП України. Цивільне законодавство у цьому випадку надає роботодавцю двох тижневий строк для врегулювання питань звільнення, у тому числі вжиття заходів для своєчасного розрахунку з працівником. При звільненні з військової служби нормами спеціального права встановлений інший аналогічний механізм. А саме, як вже зазначалось вище, після видання наказу про звільнення проходить деякий час до видання наказу про виключення військовослужбовця зі списків військової частини, саме після якого він вважається звільненим та визначається дата остаточного розрахунку. Положеннями пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Отже, нормативним актом передбачається заборона виключення зі списків військової частини до проведення всіх необхідних розрахунків розповсюджується лише на випадок відсутності згоди на це військовослужбовця. На думку відповідача, вищезазначена правова норма була встановлена, вочевидь, з чітким розумінням, що на відміну від різноманітних ситуацій цивільного законодавства, де існує необмежено коло суб`єктів різних організаційно-правових форм і структур власності, у Збройних Силах України всі юридичні особи належать до державної форми власності і фінансується з державного бюджету. А це у свою чергу визначає їх залежність від надходження цих грошових коштів зовні, та для вжиття заходів щодо додаткового отримання цих коштів (як у даному випадку, раптового звільнення військовослужбовця за станом здоров`я) потрібен певний час. Таким чином, існують два варіанта виключення військовослужбовця зі списків військової частини. Це за його згодою, до повного розрахунку з наступним розрахунком по факту надходження грошових коштів до військової частини, та без його згоди після здійснення повного розрахунку. При чому, до виключення зі списків військової частини військовослужбовець продовжує виконувати обов`язки військової служби. Оскільки позивач звільнявся за власною ініціативою за неможливістю продовжувати виконувати обов`язки військової служби за станом здоров`я, йому було запропоновано вищезазначені обидва варіанта звільнення, та він обрав негайне звільнення з наступним з ним розрахунком по наявністю грошових коштів у відповідача, про що заявив у власноруч написаному рапорті. Відповідач розрахувався з позивачем через 16 днів, що відповідач вважає розумним строком. Відповідач вважає, що ним не порушені норми чинного законодавства при здійсненні розрахунку при звільненні особи з військової служби, оскільки він діяв у межах передбаченої законодавством процедури. Просить відмовити в задоволенні позову.

Сторони не скористались правом подання відповіді на відзив та заперечення протягом строків, визначених в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

Позивач проходив військову службу на різних посадах ІНФОРМАЦІЯ_4 як такий, що призваний на військову службу під час мобілізації.

Згідно витягу з Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) від 07.12.2024 № 353, молодшого сержанта ОСОБА_2 , призваного за мобілізацією, начальника групи зв`язку ІНФОРМАЦІЯ_4 , звільненого наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (по особовому складу) від «04» грудня 2024 року №46-РС відповідно до пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у запас за підпунктом «б» за станом здоров`я за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжити військову службу), вважати таким, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_5 . З «07» грудня 2024 року виключити із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 та всіх видів забезпечення.

За змістом даного витягу з наказу встановлено, що при звільненні позивач мав право на такі виплати: щомісячна премія за особистий внесок в загальні результати служби в розмірі 492 % місячного грошового забезпечення, надбавка за особливості проходження військової служби в розмірі 65 % посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з «01» по «07» грудня 2024 року; грошова компенсація за 18 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік; грошова компенсація за 20 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік; грошова компенсація за 20 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2024 рік; грошова компенсація за 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій; одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 4% від місячного грошового забезпечення за 30 повних календарних місяців.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем здійснено 22.12.2024.

Позивач вважає, що відповідно до статей 116, 117 КЗпП України має право на виплату середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Про захист заробітної плати №95, ратифікованої Україною 30.06.1991, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчисленні в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли не має такого законодавства, угод чи рішення в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Згідно з Рішенням Конституційного суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, має застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України (тут і в подальшому в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців..

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII, тут і в подальшому в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частина друга вказаної статті).

Згідно з частиною третьою статті 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частини шостої статті 2 Закону № 2232-XII видами військової служби є: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Частина чотирнадцята статті 2 Закону № 2232-XII передбачає, що виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону № 2232-XII призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Верховний Суд в постанові від 28.10.2020 у справі №804/14894/15 за подібних правовідносин вказав таке: 59. Враховуючи те, що позивач був призваний на військову службу по мобілізації, проходження такого виду військової служби врегульовані нормами спеціального законодавства, при цьому він не перебував у трудових стосунках з Міністерством оборони України шляхом укладання контракту на проходження військової служби, Верховний Суд зазначає, що підстави застосування норм статей 116,117 КЗпП України щодо нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та його стягнення з відповідачів у визначеному позивачем розмірі ... відсутні.

Застосовуючи наведений підхід Верховного Суду до обставин даної справи, суд враховує, що позивач проходив службу за призовом по мобілізації відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію», доказів перебування з відповідачем у трудових відносинах шляхом укладання контракту на проходження військової служби до матеріалів справи не надано.

Відтак, у даному випадку відсутні підстави для застосування норм статей 116, 117 КЗпП України щодо нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до спірних правовідносин.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

У контексті встановлених обставин справи, інші аргументи учасників справи не мають вирішального впливу на вищенаведені висновки суду з урахуванням підходу, висловленого Верховним Судом.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та наданих до матеріалів справи письмових доказів, суд дійшов висновку про наявність сукупності підстав для відмови в задоволенні позову.

З урахуванням положень статті 139 КАС України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 5, 7-10, 72, 77, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 14.02.2025.

Суддя М.О. Семененко