Справа № 357/1236/25
Суддя: Бебешко М. М.
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 357/1236/25
Провадження № 2-а/357/23/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючий суддя - Бебешко М. М. ,

при секретарі - Ільницька І. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Біла Церква в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Сологуба А.М. звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом, у якому просив суд: 1) Поновити пропущений строк на звернення до суду; 2) Визнати протиправною та скасувати постанову тво начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковника ОСОБА_2 № 911 від 02.12.2024 року у справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; 3) Закрити справу про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; 4) Стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_4 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що 24 листопада 2024 року близько 20 години позивач, керуючи власним транспортним засобом, був зупинений на блок пості Новоград-Волинського району, де особи у військовій формі, представившись працівниками ТКЦ розбили вікно автомобіля, відчинили дверці та витягнувши позивача з транспортного засобу відвезли останнього до невідомого йому приміщення, де утримували до 26 листопада 2024 року, не даючи можливості користуватися телефоном та скористатися правничою допомогою. 25 листопада 2024 року позивачу було запропоновано пройти медичний огляд, на що він відмовився. 26 листопада 2024 року повторно було запропоновано пройти медичний огляд і останній був вимушений написати заяву про відмову проходити медичний огляд військово-лікарською комісією для необхідності збору медичних документів про захворювання за місцем свого проживання. Лише після приїзду адвоката, позивача було відпущено додому. 16 січня 2025 року позивач засобами поштового зв`язку отримав листа від ІНФОРМАЦІЯ_5 , за яким дізнався про притягнення його до адміністративної відповідальності за відмову проходити медичний огляд 26 листопада 2024 року. Вказані дії відповідача позивач вважає неправомірними, а постанову про накладення адміністративного стягнення від 02 грудня 2024 року незаконною.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 24 січня 2025 року, вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М.

Ухвалою суду від 27 січня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд у справі без повідомлення (виклику) учасників справи.

31 січня 2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заву, згідно з яким останній просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відзив обґрунтовано тим, що 26.11.2024 року під час уточнення військово-облікових даних встановлено, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є військовозобов`язаним, перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_7 з 15.04.2010 року, картотека: підкартотека: підлягає призову на військову службу під час мобілізації, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Згідно п. 3 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1487 від 30.12.2022 для забезпечення військового обліку громадян України використовується Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який призначений для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Відповідно до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів позивач є військовозобов`язаним, не має відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, не перебуває на спеціалізованому обліку (бронь), підлягає призову на військову службу під час мобілізації. 26.11.2024 року військовозобов`язаному позивачу повідомлено про необхідність проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби. Позивачу було запропоновано отримати направлення №3784 від 26.11.2024 року, яке зареєстровано в журналі реєстрації направлень на ВЛК. Однак, військовозобов`язаний ОСОБА_1 від проходження ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_8 відмовився. 26.11.2024 позивач подав заяву начальнику ІНФОРМАЦІЯ_9 , що він відмовляється від проходження військово-лікарської комісії та проходження медичного огляду за направленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 №3784 від 26.11.2024 року, в причинах відмови вказав: «необхідність збирання медичної документації про мої захворювання». У своїй заяві 26.11.2024 позивач поставив підпис, що він ознайомлений з вимогами законодавства щодо військового обліку, мобілізаційної підготовки та мобілізації, та передбаченою законом відповідальністю за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, в тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням ІНФОРМАЦІЯ_9 . Таким чином під час вручення направлення позивачу під особистий підпис доведено вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду. Згідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки. 26.11.2024 офіцером ІНФОРМАЦІЯ_9 було складено протокол №537 про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст.210-1 КУпАП, відповідно до якого 26.11.2024 о 11 год. 30 хв. в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_9 за адресою АДРЕСА_1 позивач відмовився отримувати направлення на медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби під час мобілізації №3784 від 26.11.2024 та відмовився проходити медичний огляд для визначення ступеня придатності до військової служби згідно з рішенням військоволікарської комісії. Під час складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення вчинене ОСОБА_1 останньому було роз`яснено права передбачені ст.268 КУпАП, в тому числі, що під час розгляду справи він має право на юридичну допомогу адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Будь-яких клопотань, заяв про бажання скористатися юридичною допомогою ОСОБА_1 під час складання протоколу не заявляв, про що свідчить відсутність зауважень позивача в протоколі. Розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувся 02.12.2024 о 14:50 год. без участі особи, яка притягалася до відповідальності, оскільки позивач на розгляд справи не з`явився, хоча був повідомлений про місце та час розгляду справи, про що свідчить акт від 26.11.2024 року, складений о 11.45, про те що військовозобов`язаний ОСОБА_1 відмовився від надання пояснень, а також відмовився підписувати протокол та його отримувати, останнього повідомлено про дату та час розгляду справи (акт долучений до протоколу) та підпис свідків в протоколі №537 від 26.11.2004 року. Клопотань щодо відкладення розгляду справи ОСОБА_1 не подавав. Таким чином твердження позивача, що останньму не був повідомлений про розгляду адміністративної справи не відповідає дійсності. 02.12.2024 ТВО начальником ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_2 було винесено постанову № 911 за справою про адміністративне правопорушення, в якій вказано, що ОСОБА_1 26.11.2024 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_9 відмовився від отримання направлення на проходження військоволікарської комісії з метою встановлення ступеня придатності до військової служби № НОМЕР_3 від 26.11.2024 та відмовився проходити медичний огляд для визначення ступеня придатності до військової служби. Таким чином, ОСОБА_1 в порушення ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП, тобто порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період та накладено штраф у сумі 17000, 00 гривень. Згідно з ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливим періодом є період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Указом Президента України від 24.02.2022№ 69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено про проведення загальної мобілізації, яку в подальшому було продовжено і яка діяла станом на час притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. Згідно ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону. Згідно із ч. 5 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України. Питання військово-лікарської експертизи вирішуються спеціальним законодавством, а саме - Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 (далі - Положення). Військово-лікарська експертиза - це медичний огляд призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти та закладах фахової передвищої військової освіти (далі - ВВНЗ), ліцеїстів військових (військово-морських, військовоспортивних) ліцеїв (далі - ліцеїсти); осіб, звільнених з військової служби; визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ; встановлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, осіб, звільнених з військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв), які призвели до смерті військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби. Військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів. Медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови). Відповідно до п.3.1 розділу ІІ Положення медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням керівників ТЦК та СП, начальників центрів рекрутингу Збройних Сил України, на підставі направлення за формою, наведеною у додатку 11 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560. Направлення реєструється в журналі реєстрації направлень на ВЛК, виданих резервістам та військовозобов`язаним для проходження медичного огляду за формою, наведеною у додатку 12 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, та видається військовозобов`язаному під особистий підпис. Пунктом 74 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затверджено Постановою КМУ №560 від 16 травня 2024р., (надалі Порядок №560) передбачено, що військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11. Направлення реєструється в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 та видається резервісту та військовозобов`язаному під особистий підпис. В заяві від 26.11.2024 року позивач власноруч вказав, що відмовляється від проходження ВЛК та проходження медичного огляду за направленням №3784 від 26.11.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_9 , таким чином твердження позивача, направлення позивачу на проходження ВЛК не вручалось не відповідає дійсності, позивач відмовився отримувати направлення та відмовився від проходження ВЛК та проходження медичного огляду, про що подав відповідну заяву. Обов`язок проходити медичний огляд визначено абз.4 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» де вказано, що громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно. Відповідно до пункту 8 Постанови КМУ від ід 23 лютого 2022 р. № 154 «Про затвердження Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки»(далі-Положення) завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, здійснення контролю за його станом, зокрема в місцевих держадміністраціях, органах місцевого самоврядування та в органах, що забезпечують функціонування системи військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративнотериторіальної одиниці (крім СБУ та розвідувальних органів України), забезпечення в межах своїх повноважень адміністрування (територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя) та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) (районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), проведення заходів з приписки громадян до призовних дільниць, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил (далі - збори), ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил (далі - пенсіонери) та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.. Положеннями абзацу одинадцятого пункту 9 Положення № 154 передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та розвідувальних органів): на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву); на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку). Згідно з абзацом восьмим пункту 11 Положення № 154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки організовують з визначеною періодичністю (цілодобово під час проведення мобілізації та/або у період воєнного стану) проведення медичних оглядів та психологічних обстежень військово-лікарськими комісіями військовозобов`язаних і резервістів. За змістом пункту 1 додатку №2 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487, призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні, зокрема: проходити медичний огляд та лікування в закладах охорони здоров`я згідно з рішеннями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. Аналізуючи вищенаведені норми, слід прийти до висновку, що відмова від проходження ВЛК суперечить чинному законодавству. Проходження ВЛК є не правом, а обов`язком військовозобов`язаного, за порушення якого може наставати відповідальність. Така правова позиція викладена в справах № 161/16845/24 Восьмого апеляційного адміністративного суду, № 587/4142/24 Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу.

Щодо відмови від проходження ВЛК з посиланням на відсутність медичних документів. Згідно з абз.3 п.3.4 розділу 3 Положення лікарі, які включаються до складу ВЛК із закладів охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, під час проведення медичного огляду ознайомлюються з медичними записами в ЕСОЗ та з іншими медичними документами, які надає військовозобов`язаний, що характеризують його стан здоров`я, а також вносять до ЕСОЗ відповідні медичні записи на підставі отриманої інформації. З цього слідує, що у лікарів ВЛК є доступ до ЕСОЗ для отримання необхідних медичних даних військовозобов`язаного. У разі незгоди із направленням на медичний огляд ВЛК позивач мав право оскаржити його у встановленому чинним законодавством порядку. Відповідно п.п. 72,73. Порядку №560 у разі незгоди громадянина з рішенням військово-лікарської комісії при районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки на підставі його заяви громадянин направляється для проходження військово-лікарської комісії при обласному ( ІНФОРМАЦІЯ_10 . Рішення військово-лікарської комісії при обласному (Київському та ІНФОРМАЦІЯ_10 про придатність резервіста або військовозобов`язаного за станом здоров`я до військової служби під час мобілізації може бути скасовано штатною військоволікарською комісією вищого рівня або оскаржено у судовому порядку. В разі незгоди з висновком ВЛК позивач має право оскаржити ці рішення встановленим порядком. Відповідно до п.2.8.6. Положення строки проведення медичних оглядів, а також лабораторних та інструментальних досліджень, не можуть перевищувати 4 днів. За необхідності направлення особи на додаткові лабораторні та інструментальні дослідження для отримання повної та об`єктивної інформації про стан її здоров`я, загальний строк проведення медичних оглядів, а також лабораторних та інструментальних досліджень, не може перевищувати 14 днів. Позивач написав власноруч відмову від проходження ВЛК, мотивуючи тим, що в нього відсутні медичні документи. У позові обґрунтовує відмову від проходження ВЛК відсутністю у нього з собою медичних документів. Проте, з часу складання протоколу (26.11.2024) до дати винесення оскаржуваної постанови (02.12.2024) позивач мав змогу принести всі необхідні медичні документи та встановленим порядком пройти або розпочати проходити ВЛК. Доданий до позовної заяви витяг з застосунку Резерв +, свідчить про те що станом на дату подання позовної заяви позивач не пройшов ВЛК. Таким чином висновки позивача щодо законності відмови від проходження ВЛК на підставі відсутності особистих медичних документів помилкове.

Щодо твердження позивача, що направлення відбувалося в умовах незаконного затримання та незаконного утримання. Предметом спору у справі є вимоги позивача про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення № 911 від 02.12.2024, якого позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за відмову від зобов`язання проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби, тобто за порушення ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». У разі порушення прав чи інтересів службовими особами ІНФОРМАЦІЯ_9 при здійсненні ними своїх повноважень, пов`язаними з мобілізацією, судовий захист таких прав здійснюється в порядку адміністративного судочинства, шляхом звернення до компетентного адміністративного суду з відповідним позовом, а у разі вчинення щодо нього протиправних дій, що містять ознаки кримінальних правопорушень - до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Призов громадянина на військову службу під час мобілізації не є позбавленням особи права на свободу, а є обов`язком громадянина України, передбачений ст.65 Конституції України, відтак, не є незаконним затриманням або утриманням особи.

Щодо витрати на професійну правничу допомогу За змістом пункту першого частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу адвоката, до суду було надано копію Додаткової угоди № 2 від 20.01.2025 року, копію Акту приймання-передачі наданої правничої допомоги від 20.01.2025 року, З Акту приймання-передачі наданої правничої допомоги від 20.01.2025 року вбачається, що адвокат надав правову допомогу, а Клієнт прийняв наступні послуги за Договором про надання правової допомоги №21/11 від 20.11.2024 року: -консультація 3000 грн - підготовка позовної заяви 6000 грн. - подання позову 1000,00 грн. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що зазначено у рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04), заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи. Так, до позовної заяви не додано договору про надання правничої допомоги №21/11 від 20.11.2024 року, не додано копії рахунків на оплату та відповідних платіжних квитанцій на загальну суму 10000,00 грн., а тому не можливо встановити чи були такі витрати понесені позивачем фактично. Заявлений позивачем розмір судових витрат, не є пропорційним, в обґрунтуванні витрат на професійну правничу допомогу не зазначено співмірність з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, ІНФОРМАЦІЯ_11 вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та безпідставними, а позовну заяву такою, яка задоволенню не підлягає.

06 лютого 2025 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадженняз викликом учасників справи та виклик свідків.

Ухвалою суду від 07 лютого 2025 ркоу клопотання представника позивача задоволено та признанео судове засдіання на 17 лютого 2025 року на 10.30 год, в задовоенні клопотання про виклик свідків відмовлено через його невідповідність вимогам ст. 92 КАС України.

17 лютого 2025 року представник позивача звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони позивача, підтримання позовних вимог у повному обсязі з підстав, виклаених у позовній заяві. В своєму клопотанні додатково пояснив суду, що працівниками відповідача акт та протокол про адміністративне правопорушення від 26 листопада 2024 ркоу складено без позивача, що суперечить ст. 19 КУпАП. В матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення позивача про день та час винесення постанови про накладення адміністративного стягнення. Свідками в акті та протоколі від 26 листопада 2024 року складено за відсутності свідків, так як свідки, вказані в даних документах є працівниками відповідача, тому є зацікавленими особами. Постанова про накладення адміністративного стягнення винесена з порушенням порядку розгляду спарви, що є підставою для її скасування.

В судове засідання 17 лютого 2025 року представник відповідача не з`явився, звернувся до суду з клопотанням про розгялд справи за його відсутності, у якій заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Фіксування судового засідання технічними засобами фіксації не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне:

24 листопада 2024 року ОСОБА_3 звернулася до Білоцерківського районного управління поліції із заяовю вчинення неправомірних дій співробітниками ТЦК Житомирської області, які пошкодили транспортний засіб та вчинили протиправні дії по відношенню до її чоловіка ОСОБА_1 .О.

26 листопада 2024 року відносно позивача офіцером ІНФОРМАЦІЯ_2 складено протокол № 537 про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП. Згідно даного протоколу правопорушник відмовився від його підпису.

26 листопада 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 складено направлення ОСОБА_1 з метою встановлення ступеню придатності до проходження військової служби під час мобілізації, до якого долучено картку обстеження та медичного огляду.

26 листопада 2024 року ОСОБА_1 написано заявудо начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 про відмову від проходження військово-лікарської комісії через необхідність збирання медичної документації про свої захворювання.

26 листопада 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 складено акт відмови ОСОБА_1 від надання пояснень, підписання протоколу та його отримання. Згідно даного атку, ОСОБА_1 повідомлено про дату та час розгляду справи про адміністративне правопорушення та зазначено, що останній від підпису відмовився.

Відомості про реєстрацію направлень на ВЛК щодо позивача внесено до журналу реєстрації направлень на ВЛК, виданих військовозобов`язаним для проходження медичного огляду.

Постановою тво начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 підполковника ОСОБА_2 , № 911 від 02 грудня 2024 року, накладено на громадянина ОСОБА_1 штраф в сумі 17000,00 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

Відповідно до змісту даної постанови, ОСОБА_1 , 26.11.2024 о 11.30 год, будучи військовозобовязаним та знаходячись в ІНФОРМАЦІЯ_12 відмовився від отримання напралвення на медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення ступеня придатності до військової служби під час мобілізації № 3784 від 26.11.2024 року та відмовився проходити медичний огляд для визначення ступеня придатності до військової служби за направленням начальнкиа ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Вказана постанова представником відповідача відправлена на пошту 03 січня 2025 року та отримана позивачем 16 січня 2025 року.

При вирішенні справи суд виходить з наступного:

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 № 69/2022 запроваджено загальну мобілізацію.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Отже, починаючи з 24 лютого 2022 і на даний час в Україні діє особливий період.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Особливий період, відповідно до абзацу тринадцятого частини першої статті 1 Закону України «Про оборону України» це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану» від 24.02.2022 № 64/2022, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року, який діяв на момент вчинення відповідних дій та розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена доказами.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 3 статті 77 КАС України докази суду надають учасники справи.

Суд дослідивши матеріали справи зазначає, що вони не містять доказів, які б відповідали вимогам ст. ст. 73 - 76 КАС України та належно підтверджували факт допущення позивачем порушення, відповідальність за яке передбачено ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Суд зазначає, що відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

З цього приводу суд зазначає, що згідно з положеннями статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Пунктом 1 цієї статті визначені обов`язки громадян, а саме: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду; надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, силам цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом; проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Громадяни, які перебувають на військовому обліку, в добровільному порядку реєструють свій електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного чи резервіста.

У разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.

У повістці про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки зазначаються:

1) прізвище, ім`я та по батькові і дата народження громадянина, якому адресована повістка;

2) найменування територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що видав повістку;

3) мета виклику до територіального центру комплектування та соціальної підтримки;

4) місце, день і час явки за викликом;

5) підпис (електронний цифровий підпис) посадової особи, яка видала (сформувала) повістку;

6) реєстраційний номер повістки;

7) роз`яснення про наслідки неявки і про обов`язок повідомити про причини неявки.

У цьому зв`язку суд зазначає, що відповідно до оскаржуваної постанови від 02.12.2024 позивача притягнуто до відповідальності саме за відмову від отримання направлення на медичний огляд та відмову від проходження медичного огляду для визначення ступеня придатності до військової служби.

Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, визначає, зокрема, організацію медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів для визначення придатності до військової служби.

Відповідно до абзацу 3 пункту 69 вищезазначеного Порядку №560 громадяни України, які перебувають на військовому обліку та з набранням чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, прибули до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для уточнення своїх облікових даних (адреси місця проживання, номерів засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інших персональних даних), на медичний огляд не направляються. На медичний огляд громадяни, які уточнили свої облікові дані, викликаються повісткою.

Згідно з п. 74 Порядку №560 резервістам та військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11. При цьому особам віком до 45 років видається направлення щодо визначення їх придатності до проходження військової служби у десантно-штурмових військах, силах спеціальних операцій, морській піхоті.

Військовозобов`язаний та резервіст, який виявив бажання проходити військову службу під час мобілізації у вибраній ним військовій частині, направляється на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду керівником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або командиром військової частини.

Направлення реєструється в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 та видається резервісту та військовозобов`язаному під особистий підпис.

Під час вручення направлення резервістам та військовозобов`язаним під особистий підпис доводяться вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду.

Виходячи із зазначеного, колегія суддів встановила, що процедурі проходження позивачем медичного огляду передує формування повістки про виклик для проходження відповідного огляду, видача керівником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період від 16.05.2024 №560 та реєстрація відповідного направлення в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період від 16.05.2024 №560.

Однак, матеріали справи не містять повістки про виклик для проходження медичного огляду.

Таким чином, для здійснення медичного огляду позивач до РТЦК не викликався.

Також, із протоколу про адміністративне правопорушення від 26.11.2024 та із постанови № 911 від 02.12.2024 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 КУпАП вбачається, що позивач в обґрунтування відмови від проходження ВЛК вказав на те, що існувала необхідність збору медичних документів про захворювання.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3.1 глави 3 розділу II Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України 14.08.2008 № 402 (далі - Положення) медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням керівників на збірних пунктах районних (міських) або за місцем провадження медичної практики у закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності лікарями, які включаються до складу ВЛК.

Направлення для проведення вказаних лабораторних та інструментальних досліджень може здійснюватися лікарями із закладів охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, які залучаються для проведення медичного огляду військовозобов`язаних.

Лікарі, які включаються до складу ВЛК із закладів охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, під час проведення медичного огляду ознайомлюються з медичними записами в ЕСОЗ та з іншими медичними документами, які надає військовозобов`язаний, що характеризують його стан здоров`я, а також вносять до ЕСОЗ відповідні медичні записи на підставі отриманої інформації.

Відповідно до п. 3.5 глави 3 розділу II Положення військовозобов`язаний під час проведення медичного огляду зобов`язаний надати членам ВЛК медичну карту амбулаторного хворого за формою № 025/о, затвердженою наказом МОЗ України від 14 лютого 2012 року № 110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974 (далі - форма № 025/о), виписки з медичної документації щодо перенесених захворювань, отриманих травм, поранень тощо, якщо така інформація відсутня в ЕСОЗ.

Позивача було зупинено на автодорозі в населеному пункті, який відноситься до іншої області, останній не мав при собі медичних документів, оскільки, на думку суду, не готувався в цей день проходити військово-лікарську комісію.

Вказане дозволяє суду стверджувати, що у діях ОСОБА_1 відсутній умисел на вчинення правопорушення, за яке його притягнуто до адміністративної відповідальності.

Водночас, суд звертає увагу, що надання медичної документації, яка відсутня в ЕСОЗ, навіть якщо з такої документації не вбачається наявність підстав для виключення особи з військового обліку, є обов`язком самого військовозобов`язаного який направляється на ВЛК.

Більше того, такий обов`язок обумовлений необхідністю детального дослідження стану здоров`я військовозобов`язаного з метою прийняття повного та обґрунтованого висновку щодо його придатності/непридатності до військової служби.

Тому, відповідач, при розгляді питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, зобов`язаний був оцінити вказані пояснення позивача щодо відсутності із собою медичних документів, надати їм оцінку, та врахувати при вирішенні питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, однак, цього не зробив.

Таким чином, суд не вбачає правових підстав для тверджень, що ОСОБА_1 відмовлявся від проходження військово-лікарської комісії.

Суд звертає увагу на те, що імперативними положеннями частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, на переконання суду, відповідач не встановив усіх обставин, які мають значення для справи, а відтак передчасно прийшов до висновку про вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що постанова в справі про адміністративне правопорушення № 911 від 02.12.2024 є протиправною, а тому її необхідно скасувати.

Зважаючи на те, що відповідач не довів факт вчинення позивачем правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, постанову в справі про адміністративне правопорушення № 911 від 02.12.2024 необхідно скасувати та закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Що стосується розподілу судових витрат, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд встановив, що позивач сплатив за подання позову 605,60 грн.

Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути 605,60 грн судового збору.

При вирішенні питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне:

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано: 1) Договір про надання правничої допомоги, укладений 20 листопада 2024 року № 21/11 між адвокатом Сологуб А.М. та ОСОБА_1 ; 2) Додаткова угода до договору про надання правничої допомоги № 21/11 від 20 січня 2025 року, згідно з якою загальна сума правничої допомоги становить 10 000,00 грн та складається із консультації в сумі 3 000,00 грн, підготовки позовної заяви в сумі 6 000,00 грн та подачі позовної заяви в сумі 1 000,00 грн; 3) Акт приймання-передачі наданої правнчиої допомги від 20 січня 2025 року про надання правничої допомоги на суму 10 000,00 грн., що складається із консультації в сумі 3 000,00 грн, підготовки позовної заяви в сумі 6 000,00 грн та подачі позовної заяви в сумі 1 000,00 грн.

Однією з основних засад адміністративного судочинства є відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення (пункт 10 частини 3 статті 2 КАС України).

Відповідно до ст. 134 КАС України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), виклала наступний висновок, що «при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» v. Ukraine» («Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України) від 23 січня 2014 року в § 268 зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В постанові Верховного Суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц вказано, що при обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява №19336/04 Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

В постанові Об`єднаної палати Касаційного Господарського Суду Верховного суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 вказано, що у розумінні положень частини п`ятої статті 141 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, Велика Палата ВС у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) вказала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Велика Палата ВС дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № № 910/12876/19 від 07.07.2021.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного Суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

У разі недотримання вимог щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про їх зменшення.

Представником відповідача зазначено про недолучення договору про надання правничої допомги № 21/11, не додано копії рахунків на оплтау та вдповідних платіжних квитанцій на загальну суиму 10 000,00 грн., а тому не можливо встановити чи були позивачем понесені такі витрати. Заявлений позивачем розмір судових витрат не є пропорційним.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

За таких обставив суд відхиляє твердження представника відповідача щодо відстуності доказів понесених відповідачем судових витрат на здійснення правничої допомоги.

Разом з цим, враховуючи клопоатння представнка відповідача про зменщення розміру правничої допомоги, суд вважає за можливе зменшити розмір правничої допомоги до 6 000,00 грн з урахуванням того, що розмір даної допомоги є завищеним, зокрема щодо включення в її розмір усної корнсультації в сумі 3 000,00 грн та надання позову в сумі 1 000,00 грн. Тому, суд вважає за доцільне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати у справі по наданню правничої допомоги в сумі 6 000,00 грн, які включають в себе витрати лише по підготовці позовної заяви в сумі 6 000,00 грн.

Керуючись ст. 2, 6, 9, 77, 242-246, 250, 255, 262, 286 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову тво начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковника ОСОБА_2 № 911 від 02.12.2024 року у справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Закрити справу про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судові витрати у справі по оплаті судоовго збору в сумі 605,60 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судові витрати у справі за надання правничої допомони в сумі 6 000,0 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, яким рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 . РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_13 , місце знаходження: АДРЕСА_3 . Код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 .

СуддяМ. М. Бебешко