Справа № 520/640/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2025 р. Справа № 520/640/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Любчич Л.В. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.03.2024, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., м. Харків, по справі № 520/640/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У січня 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2021 року по 06.12.2023 року включно.

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2021 по 06.12.2023 включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року у справі №520/640/24 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2021 по 06.12.2023 включно.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2021 по 06.12.2023 включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року у справі №520/640/24 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивач звернувшись до суду з відповідним позовом 08.01.2024 о 19 год 52 хв, пропустив встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України строк для звернення до суду для відповідного спору, оскільки такий строк розпочався з 07.12.2023 (момент виплати сум на підставі рішень судів), з посиланням на правову позицію викладену, зокрема, в постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22. Отже, на думку відповідача, позивачем пропущено встановлений законом строк та не приведено поважності причин його пропуску. При цьому, вказані доводи щодо пропуску строку на звернення до суду судом першої інстанції було повністю проігноровано та не надано їм оцінка, що відповідно є підставою для його скасування.

Разом з тим, за твердженнями відповідача, суми стягнені на підставі статті 177 КЗпП України у даній справі мають бути обмеженні шістьма місяцями, виходячи з редакції Закону №2352-ІХ. Окрім того, відповідачем зауважено на принцип співмірності для обрахунку сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посиланням на практику Верховного Суду у справах №761/9584/15-ц, №480/3105/19, з урахуванням таких обставин, а саме: моменту звернення позивача до суду зі позовами, запровадження воєнного стану, обмеженість фінансування військової частини.

Позивач своїм правом на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористався.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, від учасників справи не надійшло клопотання про розгляд справи за їх участю, правовідносини та предмет доказування у справі, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

За приписами статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (частина перша). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування н14954,43-2313,30орм матеріального права (частина друга).

Колегія суддів, вивчивши обставини справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, вважає, що вимоги апеляційної скарги відповідача підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 16.12.2017 по 29.11.2021 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу від 29.11.2021 №263 позивача звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

У період проходження військової служби нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі, а саме: у період з 16.12.2017 по 29.11.2021 не в повному розмірі нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення.

07 грудня 2021 року позивачем було направлено заяву до відповідача з проханням виплатити індексацію грошового забезпечення.

Проте у визначений законодавством час відповідь на заяву надана не була.

Для вирішення спору позивач 03.08.2022 звернувся до суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 травня 2023 року у справі №200/4021/22 зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 16 грудня 2017 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум, а також зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 1 березня 2018 року по 29 листопада 2021 року (включно) відповідно до абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою 2 Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, з урахуванням раніше виплачених сум.

З метою виконання судового рішення позивачем 26.10.2023 подано звернення на Урядову гарячу лінію.

07 грудня 2023 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 травня 2023 року у справі №200/4021/22 відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 16.12.2017 по 28.02.2018 включно із застосуванням базового місяця січень 2008 року у загальній сумі 10554,84 грн. із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою (додаток №6 до позовної заяви).

Крім того, іншим рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16.01.2023 року у справі №200/4170/22 зобов`язано відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача з 30.01.2020 по 29.11.2021, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 та 2021 роки, грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

07 грудня 2023 року відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.01.2023 у справі №200/4170/22 здійснено перерахунок грошового забезпечення та виплачено позивачу 69158,72 грн, що підтверджується банківською випискою.

Таким чином повідомленнями про надходженням коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні.

Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 29.11.2021, а останню виплату відповідачем здійснено 07.12.2023, то відповідачем затримано розрахунок з 30.11.2021 по 06.12.2023 на 737 днів.

Не погоджуючись з вищевказаним, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходячи з того, що є протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2021 по 06.12.2023 включно, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За приписами частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд, зокрема у постановах від 20.01.2021 у справі № 200/4185/20-а, від 31.03.2021 у справі № 340/970/20, від 24.06.2021 у справі № 480/2577/20, дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

За приписами статті 116 КЗпП України (тут і надалі в редакції, станом на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на момент звільнення позивач із служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції, що була чинною до 19.07.2022) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно до частини першої статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

Водночас, відмінність редакцій частини першої статті 117 КЗпП України до прийняття Закону від 01.07.2022 № 2352-IX та після його набрання чинності, полягає загалом у тому, що до 19.07.2022 не було обмежень щодо періоду обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку і оплаті підлягав ввесь період затримки розрахунку без обмеження, тоді як після 19.07.2022 час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 (дата набрання чинності Закону № 2352-IX) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, однак не більше ніж за 6 місяців такого прострочення.

Аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 23 травня 2024 року у справі №580/9003/23.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП Верховний Суд неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору. Про це визначено, зокрема у постановах від 21.03.2023 у справі № 640/11699/21, від 20.02.2023 у справі № 240/9022/20, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а та інш.

Так, у постанові від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, встановивши порушення законодавства про оплату праці (як-то невиплата працівнику при звільненні вихідної допомоги чи компенсації за невикористану відпустку), що створює підставу для відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України, суд повинен визначити розмір як суми, яка включається за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, до належної працівнику заробітної плати, що складається із усіх виплат згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, так і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів також враховує, що у даній справі підлягає застосуванню правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ. Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Втім, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ.

Аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2024 року у справі №380/4205/23.

Колегією суддів із матеріалів справи встановлено, що позивач з 16.12.2017 по 29.11.2021 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу від 29.11.2021 №263 позивача звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту (а.с. 16 том 1).

04 серпня 2022 року у зв`язку з тим, що на момент звільнення позивачу не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення, останній звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнання протиправними дії відповідача щодо застосування січня 2016 року як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення позивача в період з 16 грудня 2017 року по 28 лютого 2018 року включно;

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 16 грудня 2017 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року в сумі 10715,57 грн.;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення позивачеві за період з 1 березня 2018 року по 29 листопада 2021 року включно із застосуванням щомісячної фіксованої індексації 4463,15 грн. відповідно до абзаців 4,6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078;

- стягнення з відповідача на користь позивача щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення 4 463,15 грн. за період з 1 березня 201 року по 29 листопада 2021 року включно в сумі 200 692,98 грн. відповідно до абзаців 4,6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 травня 2023 року у справі №200/4021/22 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 16 грудня 2017 року по 28 лютого 2018 року в неповному обсязі.

Зобов`язано Військову НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 16 грудня 2017 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 1 березня 2018 року по 29 листопада 2021 року (включно) відповідно до абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.

Зобов`язано Військову НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 1 березня 2018 року по 29 листопада 2021 року (включно) відповідно до абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2023 рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 травня 2023 року у справі №200/4021/22 залишено без змін.

Окрім того, 17 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 30.01.2020 по 29.11.2021, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 та 2021 роки, грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок його грошового забезпечення з 30.01.2020 по 29.11.2021, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 та 2021 роки, грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 січня 2023 року у справі №200/4170/22 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 30.01.2020 по 29.11.2021, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 та 2021 роки, грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок його грошового забезпечення з 30.01.2020 по 29.11.2021, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 та 2021 роки, грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 09.05.2023 рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 січня 2023 року у справі №200/4170/22 залишено без змін.

07 грудня 2023 року на виконання судових рішень у справах №200/4021/22 та №200/4170/22 відповідачем виплачено позивачу наступні суми, зокрема:

- на виконання рішення суду у справі №200/4021/22 - індексацію грошового забезпечення за період з 16.12.2017 по 28.02.2018 включно із застосуванням базового місяця січень 2008 року у загальній сумі 10 554,84 грн;

- на виконання рішення суду у справі №200/4170/22 - перерахунок грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 29.11.2021 у сумі 69 158,72 грн,

З приведено вбачається, що лише 07 грудня 2023 року відповідачем проведено остаточний розрахунок з позивачем сум, належних останньому при звільненні.

Враховуючи, що на дату звільнення з військової служби (29.11.2021) ОСОБА_1 відповідачем не проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, а такий розрахунок здійснено лише на виконання рішень судів 07.12.2023, наявні підстави для застосування до Військової частини НОМЕР_1 наслідків статті 117 КЗпП України.

Колегія суддів наголошує, що право на отримання компенсації майнових втрат, яких позивач зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку відповідача, що підтверджено судовими рішеннями, у розумінні статті 117 КЗпП України не поставлено законодавцем в залежність від його звернення до Військової частини НОМЕР_1 , як роботодавця, оскільки останній був в силу закону зобов`язаний провести таку виплату одночасно з виплатою недоотриманих позивачем сум за весь період такого невиконання.

Невиконання такого обов`язку є підставою для визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з абзацу 2 пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

За обставин цієї справи остаточний розрахунок з позивачем всіх належних сум при звільненні здійснений відповідачем лише 07.12.2023 на виконання рішень судів у справах № 200/4021/22 та №200/4170/22, а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 30.11.2021 (з дня, наступного за датою звільнення) по 06.12.2023.

Водночас, слід зазначити, що Закон № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.

Щодо застосування положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, Верховним Судом була сформована усталена практика, зокрема у постанові від 23 травня 2024 року по справі №580/9003/23.

Так, Верховний Суд зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

В той же час, Верховний Суд у постановах від 23 травня 2024 року по справі №580/9003/23 та від 18 квітня 2024 року у справі №380/4205/23, зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Разом із тим, відповідно до статті 117 КЗпП України, у редакції чинній на відповідний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

За висновком Верховного Суду у вказаних справах у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на дві частини, а саме: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

Застосовуючи наведений підхід Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що у цій справі період з 30.11.2021 до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 по 06.12.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду у постановах від 23 травня 2024 року по справі №580/9003/23 та від 18 квітня 2024 року у справі №380/4205/23, а також підтверджено правовою позицією Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, яку приведено у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22.

Виходячи з приведеного вище, колегія суддів зазначає, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. У свою чергу, у межах цієї справи також слід застосувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Тобто, для належного і ефективного способу захисту позивача, колегія суддів вважає за необхідне визначити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню враховуючи два періоди, а саме, з 30.11.2021 по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 06.12.2023.

Як зазначалось вище, днем виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення є 29.11.2021, тобто двома попередніми місяцями перед звільненням є вересень 2021 року (30 календарних днів) та жовтень 2021 року (31 календарних днів).

Згідно з даними довідки-розрахунку Військової частини НОМЕР_1 , наданої 12.02.2025 до Другого апеляційного адміністративного суду на виконання ухвали про витребування доказів від 06.02.2025 вбачається, що розмір грошового забезпечення позивача за грудень 2018 року та січень 2019 року складав 24 202,20 грн (12 101,10 грн + 12 101,10 грн), а відповідно середньоденне грошове забезпечення складало 396,76 грн (24 202,20 грн / 61 календарних днів за двома попередніми місяцями перед звільненням).

Враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу (29.11.2021) та дату набрання чинності нової редакції статті 177 КЗпП України (19.07.2022), період затримки розрахунку при звільненні з 30.11.2021 по 18.07.2022 становить 230 днів, а з 19.07.2022 по 06.12.2023 - 505 днів (тобто більше шести місяців, які визначено відповідно до ст. 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022).

З урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку у період з 30.11.2021 по 18.07.2022, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, а також тривалість періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що при звільненні у листопаді 2021 року позивачу було виплачено 60 383,17 грн, при цьому, недоплачена сума, виплачена на виконання судових рішень, складає 79 713,56 грн, тобто загальна сума належних позивачу виплат при звільненні повинна становити 140 096,73 грн (60 383,17 грн + 79 713,56 грн).

Таким чином, недоплачена сума при звільненні 79 713,56 грн у процентному виразі дорівнює 56,90 % від 140 096,73 грн.

Беручи до уваги розмір суми індексації грошового забезпечення належної позивачу при звільненні, відносно загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат, колегія суддів вважає необхідним застосувати принципи розумності, справедливості, співмірності та зменшити суму відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку, врахувавши також тривалість періоду з моменту звільнення позивача і до моменту його звернення до суду з вимогою про виплату недоплачених складових грошового забезпечення.

Відтак, з матеріалів справи встановлено, що позивач звільнений зі військової служби 29.11.2021, а з позовами у справах №200/4021/22 та № 200/4170/22 він звернувся лише у серпні 2022 року. Отже, при обрахунку середнього заробітку за час затримки, колегія суддів враховує не весь період з 30.11.2021 по 18.07.2022 (тобто 230 дні), а враховуючи принцип співмірності зменшує відповідний період, починаючи його обрахунок з моменту звернення позивача до суду з вимогою про виплату недоплаченого розміру грошового забезпечення (серпень 2022 року).

Однак, вже з 19.07.2022 набрали чинності зміни, які обмежують обрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку шістьма місяцями. Таким чином, з огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, виходячи з того, що позивачем не обґрунтовано його зволікання при зверненні до суду за стягненням належних йому сум при звільненні, колегія суддів вважає, що обрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід здійснювати з 19.07.2022, тобто виходячи з приписів статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ.

Відтак, за період затримки розрахунку з 19.07.2022 по 06.12.2023 на користь позивача підлягає стягненню в межах шестимісячного строку середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 72 607,08 грн (183 х 396,76 грн).

Таким чином, загальний розмір коштів, що підлягають стягненню на користь позивача за весь період затримки розрахунку при звільненні становить 72 607,08 грн, що відповідає положенням статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ.

Натомість, судом першої інстанції не була визначена та обрахована сума, які слід стягнути, а лише визначено період за який слід стягнути, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції щодо не визначення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, є помилковими.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Враховуючи встановлену судом апеляційної інстанції протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2021 по 06.12.2023, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2021 по 06.12.2023 у сумі 72 607,08 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про порушення позивачем місячного строку на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Так, обґрунтовуючи свої доводи відповідач посилається на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, в якій вказано, що «звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (стаття 117 КЗпП України) обмежене строком, який з уваги також на постанову Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби визначений у частині п`ятій статті 122 КАС України і становить один місяць (з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів)».

При цьому, як встановлено вище у даній справі, позивач звільнився з військової служби 29.11.2021, у серпні 2022 року ним подано до адміністративного суду позови про виплату йому індексації грошового забезпечення та перерахунок грошового забезпечення. Судові рішення у даних справах було ухвалено у січні та травні 2023 року, а відшкодування стягнених сум відбулося 07 грудня 2023 року.

Тобто місячний строк на звернення до суду з позовом про відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні почав свій відлік з 08.12.2023 (тобто наступний день після настання відповідної події виплати коштів) та спливав 08.01.2024.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач у даній справі звернувся до суду через свого представника за допомогою системи «Електронний суд» та позовну заяву було сформовано в системі 08.01.2024, але зареєстрована дана позовна заява канцелярією Харківського окружного адміністративного суду була вже 09.01.2024.

Таким чином, з приведеного свідчить, що представник позивача направивши 08.01.2024 до системи «Електронний суд» позовну заяву від імені ОСОБА_1 , діяв в межах строків визначених законом.

Відтак, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для вважати, що позивачем було пропущено місячний строк визначений у частині п`ятій статті 122 КАС України, а тому відповідні доводи відповідача є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді апеляційної інстанції та не впливають на висновки колегії суддів.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

У відповідності до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що при визначенні суми належної до стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом першої інстанції не наведено вмотивованого розрахунку, та залишено поза увагою, що спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року у справі №520/640/24 підлягає зміні в частині визначення суми середнього заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2021 по 06.12.2023 яка підлягає нарахуванню та виплаті.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року у справі №520/640/24 слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.03.2024 по справі № 520/640/24 - змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2021 по 06.12.2023 включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100 у розмірі 72 607 (сімдесят дві тисячі шістсот сім) гривень 08 (вісім) копійок.».

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року у справі №520/640/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Л.В. Любчич С.П. Жигилій