Справа № 320/19872/23
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2025-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2025 року м.Київ №320/19872/23

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось ОСОБА_1 з позовом до ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київської області від 09 грудня 2022 року № 7098/690 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 спільно із її неповнолітніми дітьми, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київської області прийняти рішення про надання дозволу, на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спільно із неповнолітніми дітьми, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі раніше поданої нею заяви від 10 грудня 2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що відповідачем безпідставно прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.4 ч.1 ст.10 Закону №2491-III, а саме зазначення в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей про її місце проживання в Україні. Зазначає, що вона має посвідку на тимчасове проживання, є висококваліфікованим спеціалістом, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України. У зв`язку з військовою агресією Російської федерації, вона разом з дітьми виїхала і проживає в Литві. Однак, вона планує повернутися в Україну для подальшої її роботи після отримання дозволу на імміграцію. Стверджує, що чинним законодавством не передбачено перебувати весь час протягом цілого часу за адресою, вказаною в анкеті.

Відповідач проти задоволення позову заперечує з мотивів, висвітлених у відзиві на позовну заяву. Вказує, що позивач, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи та відомостей вказаних у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Однак у отриманій від Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області відповіді від вказано, що у ході вжитих перевірочних заходів було встановлено факт не проживання позивача за вказаною в анкеті адресою, що свідчить про свідоме зазначення нею неправдивих відомостей щодо місця свого проживання. Таким чином, позивач при поданні заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну надала свідомо неправдиві відомості, у частині місця свого проживання, з метою легалізації на території України та отримання відповідних документів, а тому відповідачем правомірно прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україні позивачу.

Представником позивача надано суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що оскаржуване рішення є протиправним і підлягає скасуванню і у відзиві відповідач не спростував наведені в позові твердження та аргументи стосовно суті вимог позивача, тому просив позов задовольнити.

Ухвалою судді від 15.06.2023 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами.

Розглянувши позовну заяву, відзив на позов, відповідь на відзив, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 (паспорт громадянки Республіки Білорусь НОМЕР_1 , посвідка на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ), 10 грудня 2021 року подала до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області заяву про надання їй дозволу на імміграцію в Україну спільно із її неповнолітніми дітьми, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заява була подана Позивачкою на підставі п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», а саме - як висококваліфікованим спеціалістом, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України.

ОСОБА_1 переїхала в Україну, а саме - в м. Київ, в квітні 2018 року разом із двома неповнолітніми дітьми, які мають громадянство Республіки Білорусь. Вони приєдналися до чоловіка позивачки, ОСОБА_4 , який на той момент вже жив та працював в Україні (з кінця 2017 року).

Позивачка має посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , видану 13.12.2021, яка є чинною відповідно до постанови КМУ від 21.10.2022 № 1202 до припинення чи скасування воєнного стану в Україні.

Позивачка є IT-спеціалістом. З 23.11.2018 року вона має статус фізичної особи-підприємця, основний вид діяльності 62.01 Комп`ютерне програмування. За 2019-2021 роки позивачка сплатила до бюджету єдиного податку на загальну суму понад 180 000 грн.

15 травня 2023 року позивачем отримано відповідь ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області на адвокатський запит, з якої вбачається, що 09 грудня 2022 року рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області № 7098/690 було відмовлено у наданні ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну спільно із її неповнолітніми дітьми.

В рішенні підставою для відмови вказаний пункт 4 частини першої статті Закону України «Про імміграцію», а саме - «зазначення в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів». Таке рішення обґрунтовується відповідачем з посиланням на лист Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 25.08.22 вих. №51/1-11/121-548.

Як зазначено у висновку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 09 грудня 2022 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , в даному листі вказано, що " ОСОБА_1 за вказаною в анкеті адресою: АДРЕСА_1 фактично не проживає, що може свідчити про свідоме зазначення нею неправдивих відомостей".

Як зазначає позивач у позовній заяві, вона не заперечує факту проживання її у зв`язку з війною у Литві та має намір повернутися до України.

Не погодившись із вказаним рішенням відповідача, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон 3773-VI).

Відповідно до статті 1 Закону № 3773-VI іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно зі статтею 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Частиною 1 статті 4 Закону № 3773 встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ (далі - Закон № 2491-ІІІ).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

- іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

- посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця на постійне проживання в Україні;

- дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з частиною 1 ст. 4 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається іммігрантам, категорії яких визначені в частинах другій і третій цієї статті. У разі масового прибуття іммігрантів в Україну для державного регулювання процесу імміграції за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Кабінетом Міністрів України встановлюється квота імміграції у визначеному ним порядку.

Квота імміграції може бути встановлена для таких категорій іммігрантів, зокрема, висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України, подружжя таких осіб, їхні діти, які не досягли 18 років, - у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Згідно зі ст. 6 Закону № 2491-ІІІ Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів:

- організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

- організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні;

- організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються;

- організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання;

- забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Згідно з ч.ч. 2, 5 ст. 9 Закону № 2491-ІІІ заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Згідно з ч.ч. 10, 11 ст. 9 Закону № 2491-ІІІ у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію встановлено статтею 10 Закону № 2491-ІІІ.

Так, відповідно до п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію не надається:

- особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

- в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983).

Відповідно до пп. 3 п. 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Державної міграційної служби - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім тих, стосовно яких рішення приймає ДМС).

Пунктом 9 Порядку № 1983 передбачено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Згідно з п. 12 Порядку № 1983 Територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система "Аркан"), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби;

- проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України "Про імміграцію";

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Відповідно до п. 13 Порядку № 1983 закордонні дипломатичні установи України, до яких подано заяви разом з визначеними цим Порядком документами від осіб, які постійно проживають за межами України, про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства;

- надсилають через МЗС до ДМС разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду не пізніше ніж у місячний термін після надходження документів із своїми пропозиціями.

Зазначені справи, за винятком тих, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС, надсилаються ним територіальним органам для прийняття відповідного рішення.

Згідно з п. 14 Порядку № 1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 Порядку № 1983 органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів Служби безпеки України, Робочого апарату Українського бюро Інтерполу та Державної прикордонної служби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Таким чином, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваним рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від відмовлено позивачці у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Так, підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення стала інформація, надана листом Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, від 25.08.2022 №51/1-11/121-548 згідно з якою, позивачка за адресою АДРЕСА_1 фактично не проживає, що свідчить про свідоме зазначення нею неправдивих відомостей.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV) свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги.

Місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи.

Як вже було зазначено раніше, згідно з ч. 5 ст. 9 Закону № 2491-ІІІ для надання дозволу на імміграцію до заяви додається, зокрема документ про місце проживання особи.

Позивачкою на підтвердження обставин проживання при зверненні до міграційної служби з відповідною заявою надано Довідку Святошинської районної державної адміністрації від 01.06.2023 про реєстрацію місця проживання позивачки за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зазначено, що остання проживає за вказаною адресою з 17.12.2021.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскільки під час подачі заяви про надання дозволу на імміграцію позивачка надала правдиві відомості щодо місця свого проживання, оскаржуване рішення відповідача про відмову позивачці у наданні дозволу на імміграцію в Україну є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, суд звертає увагу, що проживання позивачки за адресою: АДРЕСА_1 також підтверджується поясненнями власників квартири, в якій зареєстрована позивачка.

Як вбачається з Висновку за результатами розгляду заяви позивачки про надання дозволу на імміграцію в Україну, затвердженого Начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, підставою для рекомендації відмовити позивачці у наданні дозволу на імміграцію в Україну є лист Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 25.08.2022, в якому зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 позивачка фактично не проживає, що може свідчити при свідоме зазначення нею неправдивих відомостей.

На підставі вищевикладеного Висновку, відповідачем прийнято оскаржуване рішення про відмову у наданні позивачці дозволу на імміграцію в Україну.

Інших підстав, крім посилання на лист Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 25.08.2022, відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення наведено не було.

Суд звертає увагу, що лист Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області датовано 25.08.2022, а оскаржуване рішення прийнято відповідачем 09.12.2022, тобто відповідачем не перевірено інформацію щодо місця проживання позивачки станом на час прийняття оскаржуваного рішення, в тому числі на день звернення (10.12.2021) про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Крім того, приписами Закону України «Про імміграцію» та Порядку № 1983 регламентовано перелік документів та порядок їх розгляду. Разом з тим, оскільки відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, тому перелік документів не є вичерпним та може бути розширений на розсуд відповідного суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, відповідач не витребував інші документи, в тому числі в позивачки, що підтверджують наявність/відсутність підстав для надання дозволу на імміграцію в Україну, тобто не вжив всіх заходів щодо прийняття обґрунтованого оскаржуваного рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ШААС від 06 лютого 2024 року у справі № 640/18265/22 .

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що належним способом захисту прав позивачки є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про надання дозволу, на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спільно із неповнолітніми дітьми, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням висновків суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 620/1055/21.

Відповідно до статей 9, 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Водночас, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів суду правомірності своїх доводів.

З урахуванням викладеного, суд дійшла висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною першою статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір у сумі 1095,07 грн, що підтверджується наявним у справі платіжним документом.

Враховуючи задоволення позову, вказана сума судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київської області від 09 грудня 2022 року № 7098/690 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 спільно із її неповнолітніми дітьми, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київської області повторно розглянути заяву громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 про надання дозволу, на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спільно із неповнолітніми дітьми, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням висновків, викладених в даному рішенні.

Стягнути на користь Республіки Білорусь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1095 (одна тисяча дев`яносто п`ять) грн. 07 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (Код , місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, буд.4-А).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.