Справа № 420/28177/24
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2025-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_3 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії., -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач-1), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення (наказ) про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за власним бажанням на підставі підпункту «о» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є громадянином Молдови, що підтверджується паспортом № НОМЕР_4 , виданим 19.04.2018 року та посвідкою на постійне місце проживання № НОМЕР_5 від 21.11.2017 року. 07.03.2022 року позивач призваний на підставі Указу Президента України №69/2022 за мобілізацією. 13.08.2024 року позивач, будучи громадянином іншої держави, вирішив скористатися своїм правом на звільнення і подав рапорт на підставі підпункту «о» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 14.08.2024 року позивач отримав відмову у звільнення, яка обґрунтована відсутністю контракту.

Позивач вказує, що оскільки він є громадянином Молдови та на законних підставах постійно проживає в Україні, то на нього не поширюється військовий обов`язок, передбачений статтею 65 Конституції України, і він не належить до категорії військовозобов`язаних чи резервістів у розумінні Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Також на момент оголошення мобілізації (24.02.2022) позивач не проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України, не міг бути зарахованим (перебувати) у військовому оперативному резерві, тож не підлягав призову за мобілізацією або за призовом із числа резервістів в особливий період. Водночас, позивач міг бути прийнятий на військову службу добровільно, лише шляхом укладення строкового контракту про проходження іноземцями та особами без громадянства військової служби у Збройних Силах України в порядку, передбаченому Положенням, яке затверджене Указом Президента України від 10.06.2016 N 248/2016. Однак, згідно військового квитка позивач призваний на військову службу під час проведення загальної мобілізації. Позивач вважає, що будучи громадянином іншої держави він не зобов`язаний знати про особливості оформлення призову. Обов`язок належного оформлення призову військовозобов`язаних лежить на суб`єктах владних повноважень, що не було належним чином виконано. Разом з тим, відсутність контракту позбавляє позивача права скористатися гарантованою йому можливістю припинення (розірвання) контракту під час дії особливого періоду та звільнення з військової служби за власним бажанням за підпунктом "о" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Враховуючи зазначене, позивач вважає, що відповідач допустив протиправні дії щодо відмови у звільненні з військової служби, в зв`язку з чим звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою від 03.06.2023 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 420/16246/24 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 262 КАС України, а також залучив ІНФОРМАЦІЯ_2 та військову частину НОМЕР_3 до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

02.10.2024 року до Одеського окружного адміністративного суду від військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що відповідач не визнає адміністративний позов позивача та просить відмовити в його задоволенні. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що молодший сержант ОСОБА_1 звернувся з рапортом за вх. № 4604 від 13.08.2024 року про звільнення з військової служби на підставі підпункту «о» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в даній підставі вказується, що звільнення можливе за власним бажанням (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України), але не раніше шести місяців проходження ними безперервної військової служби. Даний рапорт військовою частиною НОМЕР_1 було розглянуто та надано обґрунтовану відмову на звільнення через те, що в переліку наданих підтверджувальних документів не вистачало копії контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Військова частина НОМЕР_1 вважає, що діяла в межах чинного законодавства, будь-якої вини чи протиправних дій з боку військової частини НОМЕР_1 стосовно позивача допущено не було. Також відповідачем-1 зазначено, що питання звільнення з військової служби не є повноваженням військової частини НОМЕР_1 . Разом з тим військова частина НОМЕР_1 підпорядкована військовій частині НОМЕР_2 та відповідно, саме командир військової частини НОМЕР_2 наділений повноваженнями видавати накази по особову складу щодо звільнення з військової служби.

Ухвалою від 21.11.2024 року суд залучив до участі у справі № 420/28177/24 у якості другого відповідача військову частину НОМЕР_2 (далі відповідач-2); розпочав спочатку розгляд адміністративної справи зі стадії відкриття провадження у справі.

05.12.2024 року до Одеського окружного адміністративного суду від військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що відповідач не визнає адміністративний позов позивача та просить відмовити в його задоволенні. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що питання про прийняття рішення віднесено до компетенції командира військової частини НОМЕР_1 , а тому він повинен прийняти правомірне і законне рішення по кожному окремому факту звільнення. Для прийняття такого рішення потрібні наявність необхідних підстав, що підтверджуються відповідними документами. Позивачем ці документи на розгляд командиру військової частини НОМЕР_1 надано було, але не в повному обсязі. Відповідач-2 вважає, що в даному випадку відсутні підстави для визнання дій військової частини НОМЕР_1 протиправними стосовно розгляду рапорту на звільнення за підставою підпункту «о» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ОСОБА_1 , оскільки керівництво військової частини діяло в межах чинного законодавства, як цього вимагає Конституція України у відповідності до статті 19. Під час підготовки відзиву, було направлено запит до ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо підтвердження або спростування укладення контракту між молодшим сержантом ОСОБА_1 та Збройними Силами України була отримана наступна відповідь від 03.12.2024 року №1316/3352: «Громадянин ОСОБА_2 був визнаний придатним до військової служби та призваний на військову службу до ІНФОРМАЦІЯ_4 за мобілізацією, відповідно Указу Президента України №69/2022 про загальну мобілізацію». Таким чином, військова частина НОМЕР_6 , що оскільки молодший сержант ОСОБА_1 був мобілізований, то звільненню на підставі підпункту «о» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не підлягає.

Від третіх осіб пояснення не надходили.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянином Молдови, що підтверджується паспортом № НОМЕР_4 , виданим 19.04.2018 року, та документований посвідкою на постійне проживання в Україні № НОМЕР_5 від 21.11.2017 року.

З військового квитка серії НОМЕР_7 від 21.03.2023 року вбачається, що 07.03.2022 року ОСОБА_1 на підставі Указу Президента України № 69/2022 призвано у Збройні сили України за мобілізацією. Військову присягу прийняв 17.03.2022 року у військовій частині НОМЕР_3 .

Позивач проходить військову службу в військовій частині НОМЕР_1 та оскільки він є громадянином Молдови, подав рапорт на командира взводу технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , в якому просив звільнити з лав Збройних Сил України за власним бажанням на підставі підпункту «о» пункт 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

До рапорту позивачем долучено: копію посвідки на постійне проживання, копію паспорту громадянина Молдови.

Рапорт зареєстрований військовою частиною 13.08.2024 року за вх. № 4604, що підтверджується відміткою на копії рапорту.

Листом від 14.08.2024 року військова частина НОМЕР_1 відмовила позивачу у звільнення, за вказаною у рапорті підставою, у зв`язку з відсутністю контракту.

Позивач вважає, що відповідачем протиправно відмовлено у звільненні з військової служби. А тому звернувся до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по теперішній час.

Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 року "Про загальну мобілізацію", затвердженим Законом України від 03.03.2022 року №2105-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, визначає Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Відповідно до статті 1 цього Закону іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;) іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.

Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

На час видання спірного наказу вказаний Закон містив зокрема такі норми:

Відповідно до статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Військовий обов`язок не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні.

У випадках, передбачених законом, іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, можуть у добровільному порядку (за контрактом) проходити військову службу у Збройних Силах України.

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затверджується Кабінетом Міністрів України.

Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

До категорії військовослужбовців прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України.

Відповідно до статті 2 частин 1- 4 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 21-1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" іноземці та особи без громадянства можуть бути прийняті на військову службу до Збройних Сил України за контрактом на посади рядового, сержантського і старшинського складу.

На військову службу за контрактом приймаються раніше не судимі іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах і відповідають таким вимогам проходження військової служби: мають вік, передбачений статтею 22 цього Закону; придатні до військової служби за станом здоров`я; пройшли професійно-психологічний відбір; мають достатній рівень фізичної підготовки.

Для прийняття на військову службу іноземці та особи без громадянства звертаються до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем їх проживання.

Процедура прийому та професійно-психологічного відбору, форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки його припинення (розірвання), порядок присвоєння військових звань іноземцям та особам без громадянства визначаються положенням про проходження військової служби у Збройних Силах України іноземцями та особами без громадянства, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до статті 21-2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" для прийнятих на військову службу за контрактом іноземців та осіб без громадянства встановлюється випробувальний строк два місяці.

Доступ іноземців та осіб без громадянства до державної таємниці здійснюється відповідно до Закону України "Про державну таємницю".

Отримання іноземцями та особами без громадянства офіцерських військових звань Збройних Сил України можливе лише після отримання громадянства України у встановленому законом порядку.

Доступ іноземців та осіб без громадянства до державної таємниці здійснюється відповідно до Закону України "Про державну таємницю".

Отримання іноземцями та особами без громадянства офіцерських військових звань Збройних Сил України можливе лише після отримання громадянства України у встановленому законом порядку.

Указом Президента України від 10 червня 2016 року № 248/2016 затверджено Положення про проходження військової служби у Збройних Силах України іноземцями та особами без громадянства (далі по тексту Положення № 248/2016), яким визначається порядок проходження іноземцями та особами без громадянства (далі - іноземці) військової служби у Збройних Силах України.

Згідно пункту 2 Положення № 248/2016 іноземці, які на законних підставах перебувають на території України, можуть бути прийняті на військову службу за контрактом до Збройних Сил України (далі - військова служба) у добровільному порядку. У добровільному порядку іноземці проходять: військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу. З іноземцями, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт про проходження іноземцями чи особами без громадянства відповідного виду військової служби у Збройних Силах України згідно з додатком (далі - контракт про проходження військової служби). Контракт про проходження військової служби - це письмова угода, що укладається між іноземцем і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.

Відповідно до пункту 13 Положення № 248/2016 встановлення, зміна або припинення правових відносин іноземців, які проходять військову службу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо), оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, а саме: 1) подання за формою, визначеною Міністерством оборони України, - на всіх військовослужбовців щодо призначення на посади, переміщення, звільнення з військової служби; 2) списку військовослужбовців, які подаються до присвоєння чергових військових звань за формою, визначеною Міністерством оборони України; 3) клопотання посадових осіб у вигляді службової характеристики за формою, визначеною Міністерством оборони України, рапорту, телеграми, списку, донесення, якщо в умовах воєнного часу неможливо оформити документи, визначені підпунктами 1 - 2 цього пункту, - на військовослужбовців щодо призначення на посади, переміщення, звільнення з посад і зарахування у розпорядження, звільнення з військової служби та присвоєння їм військових звань. Посадові особи, які підписали зазначені службові документи, відповідають за об`єктивність та достовірність викладених у них відомостей. Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних, військово-медичних та лікувальних закладів, військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище. Наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністром оборони України.

Пунктом 120 Положення № 248/2016 встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби за підставами, передбаченими частиною п`ятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", здійснюється: 1) у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які мають рівні з ними права та вищі; 2) у військових званнях до головного майстер-сержанта (головного майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами корпусів і командувачами військ оперативних командувань, посадовими особами, які мають рівні з ними права та вищі; а також командувачами видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, начальником Генерального штабу Збройних Сил України, Головнокомандувачем Збройних Сил України, командиром військової частини НОМЕР_8 , керівником служби персоналу Міністерства оборони України.

Відповідно до пункту 130 Положення № 248/2016 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються підстави звільнення з військової служби.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянином та на законних підставах постійно проживає в Україні.

З військового квитка серії НОМЕР_7 від 21.03.2023 року вбачається, що 07.03.2022 року ОСОБА_1 на підставі Указу Президента України № 69/2022 призвано у Збройні сили України за мобілізацією. Військову присягу прийняв 17.03.2022 року у військовій частині НОМЕР_3 .

На даний час позивач проходить військову службу в військовій частині НОМЕР_1 .

13.08.2024 року позивач подав рапорт на командира взводу технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , в якому просив звільнити з лав Збройних Сил України за власним бажанням на підставі підпункту «о» пункт 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки він є громадянином Молдови.

Листом від 14.08.2024 року військова частина НОМЕР_1 відмовила позивачу у звільнення, за вказаною у рапорті підставою, у зв`язку з відсутністю контракту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, на нього не поширюється військовий обов`язок, передбачений статтею 65 Конституції України, і він не належить до категорії військовозобов`язаних чи резервістів у розумінні Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Також на момент оголошення мобілізації (24.02.2022) позивач не проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України, не міг бути зарахованим (перебувати) у військовому оперативному резерві, тож не підлягав призову за мобілізацією або за призовом із числа резервістів в особливий період.

Водночас, позивач зазначає, що міг бути прийнятий на військову службу добровільно, лише шляхом укладення строкового контракту про проходження іноземцями та особами без громадянства військової служби у Збройних Силах України в порядку, передбаченому Положенням, яке затверджене Указом Президента України від 10.06.2016 N 248/2016.

Будучи громадянином іншої держави позивач вважає, що не зобов`язаний знати про особливості оформлення призову. Обов`язок належного оформлення призову військовозобов`язаних лежить на суб`єктах владних повноважень, що не було належним чином виконано.

Разом з тим, суд зазначає, що предметом даного позову є правомірність дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «о» пункт 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та наявність права у позивача на звільнення з вказаних підстав.

Відповідно до частини 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Таким чином, в рамках даної справи суд не надає оцінки правомірності прийняття позивача на військову службу. Якщо позивач вважає, що при прийнятті на військову службу були порушені його права, свободи або законні інтереси, він має право в установленому порядку, звернутися до суду за їх захистом.

Повертаючись до обставин даної справи, суд зазначає, що позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення на підставі підпункту «о» пункт 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до підпункту «о» пункт 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану) за власним бажанням (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України), але не раніше шести місяців проходження ними безперервної військової служби.

Доказів того, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України за контрактом і уклав такий контракт, судом не здобуто.

Крім того, позивач звернувся з рапортом про звільнення в період проведення мобілізації та дії воєнного стану, однак просить звільнити його на підставі пункту статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який регулює звільнення з військової служби під час дії особливого періоду.

Від так у позивача відсутнє право на звільнення з військової служби на підставі підпункту «о» пункт 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

За наведених підстав, суд дійшов висновку, що військова частина НОМЕР_1 , відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «о» пункт 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діяла правомірно.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги не належать до задоволення.

Підстави для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, відсутні.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 73-78, 90, 243-246, 262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ), військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_10 ), за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_11 ) та військову частину НОМЕР_3 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_12 ) про визнання протиправною відмови військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби; зобов`язання військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення (наказ) про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за власним бажанням на підставі підпункту «о» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 14.02.2025 року.

Суддя Г. В. Лебедєва