Справа № 400/8233/24
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2025 р. справа № 400/8233/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, в письмовому провадженні, розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаМіністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей житловими приміщеннями, просп. Повітряних Сил, 6, м. Київ, 03049,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаєва, просп. Миру, 62А, м. Миколаїв, 54056,

провизнання протиправним та скасування рішення, оформленого протоколом від 18.07.24 р. № 130 та зобов`язання вчинити певні дії
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі - відповідач), за участю третьої особи Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача, оформленого протоколом від 18 липня 2024 р. № 130, в частині не погодження майору запасу ОСОБА_1 пропозиції про надання для постійного проживання із зняттям з квартирного обліку квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути облікову справу майора запасу ОСОБА_1 та погодити його пропозицію про надання для постійного проживання із зняттям з квартирного обліку квартири за адресою: АДРЕСА_2 з урахуванням висновків суду в цьому рішенні.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебував на військовій службі з 1998 до 25.01.24 р., має календарну вислугу більше 20 років, перебуває на квартирному обліку як УБД, в позачерговій черзі, як ветеран військової служби та займає трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з протоколу засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 06.05.24 р. № 5 та договором найму № 52 від 09.09.19 р. В зазначеній квартирі ОСОБА_1 разом з родиною проживає до теперішнього часу, постійного житла до цього часу не отримав і не використав право на безоплатну приватизацію житла, а тому на підставі ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", п. 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03.08.06 р., має право на забезпечення його та членів його сім`ї житлом для постійного проживання шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, виключеного з числа службового. Однак, відповідач протоколом № 130 від 18.07.24 р. прийнято рішення про непогодження надання позивачу житла для постійного проживання з виключенням наданого житла з числа службового. Обґрунтування підстав повернення документів або зауважень до них протокол не містить. На переконання позивача, при винесенні оскаржуваного рішення відповідачем не враховано вчинення всіх передбачених чинним законодавством дій, спрямованих на отримання постійного житла шляхом виключення його житла з числа службового, правові підстави для прийняття рішення про непогодження відсутні, тому позивач звернувся до суду з даним позов і просив задовольнити в повному обсязі.

Від відповідача надійшов відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні позову, оскільки забезпечення житлом позивача без додержання черговості буде суперечити принципу черговості, визначеному ст. 43 Житлового кодексу України, а це призведе до порушення конституційного права інших громадян, визначені ст.ст. 24, 47 Конституції України. рішеннями Міністра оборони України № 2551/з/5 від 04.11.22 р. та від 31.08.22 р. № 20241/3/2 призупинено виключення із числа службового житла, що належить до житлового фонду Міноборони, є чинними та мають враховуватися військовими посадовими особами у своїй службовій діяльності, а тому в умовах ведення повномасштабної війни рф проти України чітко вказано на нагальність питання забезпечення житлом військовослужбовців та членів їх сімей. Після завершення бойових дій має бути проведена інвентаризація всього житлового фонду Міноборони із урахуванням руйнувань заподіяних внаслідок збройної агресії рф.

У поясненні третя особа підтримала аргументи відповідача стосовно того, що рішенням заступника Міністра оборони України № 2551/з/5 від 04.11.2022 року, яке є чинним та має враховуватися військовими посадовими особами у своїй службовій діяльності. Згідно з ст. 43 ЖК України та положень Інструкції, позивач має забезпечуватись житлом для постійного проживання з житлового фонду Міністерства оборони України згідно з чергою, визначеною часом прийняття на облік.

Суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Позивач перебував на військовій службі у ЗСУ з 1998 р.

Наказом командувача ОК « ІНФОРМАЦІЯ_2 » № 18 від 18.01.24 р. майора ОСОБА_1 , начальника відділення контролю та забезпечення заходів безпеки відділу планування організації контролю та безпеки НОМЕР_1 міжвидового центру підготовки військових частин та підрозділів звільнено у запас, а з 25.01.24 р. виключено зі списків по особовому складу ВЧ НОМЕР_2 згідно наказу командира № 33 від 25.01.24 р.

На день звільнення вислуга років позивача в календарному обчисленні склала 25 років 6 місяців 7 днів.

З 19.08.03 р. перебуває на квартирному обліку військовослужбовців ЗСУ, які потребують поліпшення житлових умов: в загальній черзі, в першочерговій черзі як УБД, в позачерговій черзі, як ветеран військової служби та займає трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2 . В зазначеній квартирі ОСОБА_1 разом з родиною проживає до теперішнього часу, оскільки іншого житла, що б належало йому на праві власності позивач не має. Участі в безоплатній приватизації житла ОСОБА_1 не брав. Зазначене не заперечується відповідачем.

22.04.24 р. позивач на підставі п. 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою КМУ від 03.08.06 р. № 1081, звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою та усіма необхідними документами для вирішення питання реалізації права на забезпечення житлом для постійного проживання шляхом виключення займаної ним разом із сім`єю трикімнатної квартири АДРЕСА_3 зі списку «службового» житла.

Згідно з Витягом з протоколу засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 06.05.24 р. № 5 прийнято рішення відповідно до п. 10 розділу 7 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом МОУ від 31.07.18 р. за № 380 про виділення постійного житлового приміщення з числа виключених службових погодити зміну статусу трикімнатної квартири АДРЕСА_3 з числа службового житла та забезпечити нею для постійного проживання майора запасу ОСОБА_1 зі складом сім`ї чотири особи зі зняттям їх з квартирного обліку по Миколаївському гарнізону.

13.08.24 р. ІНФОРМАЦІЯ_3 від КЕВ м. Миколаєва від Центрального управління інженерно-інфраструктурного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_4 було отримано копію протоколу засідання Комісії з Контролю № 130 від 18.07.24 р. відповідно до якого майору запас ОСОБА_1 було відмовлено у погодженні заяви щодо надання житла для постійного проживання шляхом виключення із числа службового з посиланням на рішення МОУ від 31.08.22 р. № 20241/3/2 та рішення МОУ від 04.11.22 р. № 2551/3/5 якими призупинено виключення із числа службового житла. При цьому, згідно протоколу 11 членів Комісії проголосували «за» (одноголосно) із зазначеного питання.

Приписами ст. 47 Конституції України обумовлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Визначення основних засад державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі здійснює Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" від 20.12.91 р. № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Згідно із ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана з захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2011-ХІІ ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах визначених законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону № 2011-ХІІ держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінету Міністрів України.

Військовослужбовцям, які мають календарну вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.

Механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, розвідувальних органів, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей, визначений Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.06 р. № 1081 (далі - Порядок № 1081).

Відповідно до ч. 1 п. 3 Порядку № 1081 військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 календарних років і більше та члени їх сімей надається житло для постійного проживання.

Згідно із ч. 3 п. 3 Порядку № 1081 забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей для постійного проживання провадиться шляхом: надання новозбудованого житла, виключеного з числа службових, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

Тобто, законодавством прямо передбачено право військовослужбовців самостійно визначатись, яким способом (шляхом) вони бажають реалізувати своє право на забезпечення житлом для постійного проживання.

Відповідно до ч. 2 п. 11 Порядку № 1081 виключення житлових приміщень з числа службового проводиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.

Згідно із п. 22 Порядку № 1081, облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться в військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.

Зміст та методику забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил України (крім військовослужбовців строкової служби), а також осіб, звільнених в запас або відставку, що залишилися перебувати після звільнення з військової служби на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання (далі - військовослужбовці), та членів їх сімей, у тому числі членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), зникли безвісти під час проходження військової служби, що перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов (далі - члени їх сімей), визначено в Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою Наказом Міністерства оборони України 31.07.18 р. № 380 (далі - Інструкція № 380).

Розділом 7 Інструкції № 380 передбачено порядок та умови виключення квартир з числа службових.

Відповідно до п. 1 розділу VІІ Інструкції № 380 особи, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, забезпечуються жилим приміщенням згідно з чергою у військовій частині, що визначається часом зарахування на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень, або до списків осіб, які користуються правом позачергового одержання житлових приміщень) за рішенням житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії), яке затверджується наказом командира військової частини.

За правилами п. 3 розділу VІІ Інструкції № 380 для прийняття рішення про надання житлових приміщень для постійного проживання житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) розглядає документи облікових справ військовослужбовців.

Після розгляду документів облікової справи житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) приймає рішення про надання житлового приміщення для постійного проживання.

Затверджений командиром військової частини протокол засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) разом з обліковою справою направляється військовою частиною до КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, що є підставою для видання наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання.

Згідно із п. 4 розділу VІІ Інструкції № 380 на підставі отриманих документів КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району готує список надання житлової площі для постійного проживання (далі - Список надання постійного житла) (додаток 23).

Список надання постійного житла, підписаний начальником КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, з обліковою справою військовослужбовця, витягом із наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю жилого приміщення для постійного проживання, копією протоколу засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) направляється до ГКЕУ для узагальнення та внесення на розгляд Комісії з контролю.

Відповідно до п. 5 розділу VІІ Інструкції № 380 для розгляду Списку надання постійного житла Комісією з контролю на її засідання можуть запрошуватися голови житлових комісій військових частин (об`єднаних житлових комісій).

За результатами розгляду Списку надання постійного житла Комісія з контролю приймає рішення окремо щодо кожного військовослужбовця про:

погодження надання постійного житла;

відмову в погодженні надання постійного житла із зазначенням причини такої відмови.

Рішення Комісії з контролю оформлюється протоколом.

У разі прийняття Комісією з контролю рішення щодо відмови в погодженні надання постійного житла воно підлягає новому розподілу у встановленому цією Інструкцією порядку протягом одного місяця та є підставою для скасування наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання.

Рішення Комісії з контролю є обов`язковим для виконання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, військовими комісаріатами та військовими частинами.

Як передбачено п. 7 розділу VІІ Інструкції № 380, затверджений Список надання постійного житла у Збройних Силах України є підставою для оформлення протягом десяти робочих днів КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району та подання до виконавчих органів районної, міської, районної у місті ради документів для видачі ордеру на постійну житлову площу, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.

До виконавчих органів районної, міської, районної у місті ради КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району надає облікову справу військовослужбовця разом з витягом із Списку надання постійного житла у Збройних Силах України, копію протоколу житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії), витяг із наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання.

Відповідно до п. 10 розділу VІІ Інструкції № 380 військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.

Із урахуванням вищевикладених норм, суд зазначає, що підставами для визнання права на виключення житла з числа службового є: перебування позивача на військовій службі, наявність календарної вислуги від 20 років, перебування на квартирному обліку та, до того ж, наявність статусу учасника бойових дій, що надає право на забезпечення постійним житлом, в тому числі і шляхом виключення квартири з числа службових.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постанові Верховного Суду від 04.03.20 р. в справі № 636/1514/19.

Та обставина, що позивач перебував на військовій службі, має вислугу на військовій службі більше 20 років, перебуває на квартирному обліку та, до того ж, має статус учасника бойових дій, що надає право на забезпечення постійним житлом, у тому числі і шляхом виключення квартири з числа службових, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не заперечується відповідачем.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18.07.24 р. питання надання жила позивачу для постійного проживання шляхом виключення з числа службового квартири АДРЕСА_3 винесене на засідання Комісії.

Однак, Комісією, не зважаючи на позивні результати голосування ("за" 11 - одноголосно), прийнято рішення, оформлене протоколом № 130 від 18.07.24 р., яким було відмовлено у погодженні заяви щодо надання житла для постійного проживання шляхом виключення із числа службового з посиланням на рішення МОУ від 31.08.22 р. № 20241/3/2 та рішення МОУ від 04.11.22 р. № 2551/3/5, якими призупинено виключення із числа службового житла.

Наявність рішення МОУ від 31.08.22 р. № 20241/3/2 та рішення МОУ від 04.11.22 р. № 2551/3/5 суд не приймає в якості підстави для відмови виключення наданого житла з числа службового в постійне проживання зі зняттям з квартирного обліку, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", міністерство у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує міністр.

Лист заступника міністра, на який посилається відповідач, не є наказом міністра, який обов`язковий до виконання, відтак покликання Комісії на рішення МОУ від 31.08.22 р. № 20241/3/2 та рішення МОУ від 04.11.22 р. № 2551/3/5 не заслуговує на увагу, оскільки це суперечить нормативним актам, що мають вищу юридичну силу, а саме Закону № 2011-XII, Порядку № 1081 та Інструкції № 380.

Слід також вказати про те, що реалізація забезпечення постійним житлом шляхом його виключення з числа службових жодним чином не пов`язується з наявністю квартирної черги особи, яка обрала такий спосіб забезпечення житлом, на що посилається відповідач у відзиві.

У п. 11 Порядку № 1081 встановлено механізм виключення житлового приміщення з числа службового, передбачено, що виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.

Пунктом 10 розділу 7 Інструкції № 380 передбачено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.

Виключення квартир із числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.

На цей час не прийнято у встановленому порядку жодних правових норм, які б обмежували встановлену п. 10 Інструкції № 380 та ч. 3 п. 3 Порядку № 1081 житлову пільгу щодо можливості реалізації права позивача на виключення його квартири з числа службових.

Оцінюючи обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку про невідповідність рішення МОУ в особі Комісії, оформлене протоколом № 130 від 18.07.24 р., в частині не погодження майору запасу ОСОБА_1 пропозиції про надання для постійного проживання із зняттям з квартирного обліку квартири за адресою: АДРЕСА_2 ., критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень в контексті ч. 2 ст. 2 КАС України, а отже таке є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо способу відновлення порушеного права позивача, суд зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.05 р. у справі "Гурепка проти України" (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п.29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України" (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Положення Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, що були прийняті 11.03.80 р. Комітетом Міністрів, передбачають, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреція - це елемент управлінської діяльності, пов`язаний з владними повноваженнями та їх носіями - органами державної влади та органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Попри те, що на законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє, у судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує останнього вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Натомість, застосування такого способу захисту прав, свобод та інтересів позивача як зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, є правильним тоді, коли останній розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив у його задоволенні.

Тому, можна зробити висновок, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом владних повноважень на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт владних повноважень дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати його прийняти рішення з урахуванням оцінки суду.

При цьому, слід зазначити, що питання виключення житла з числа службового має вирішуватися виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, а не відповідачем.

Разом з тим, відповідач лише повинен погодити надання постійного житла, чого ним у даному випадку зроблено не було, не зважаючи на позивні результати голосування в оскаржуваному протоколі № 130 від 18.07.24 р. Судом перевірено підстави відмови та визнано їх такими, що не відповідають закону.

Враховуючи наведене, а також висновки суду стосовно протиправності рішення МОУ в особі Комісії, оформленого протоколом № 130 від 18.07.24 р., суд дійшов висновку, що єдиним правильним, за обставин цієї справи, способом захисту порушеного права позивача, є зобов`язання МОУ в особі Комісії погодити список надання житла для постійного проживання (шляхом виключення його з числа службового житла Міністерства оборони України) щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 ., для забезпечення майора запасу ОСОБА_1 та членів його сім`ї постійним житлом.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його відзив і не довів правомірності оскаржуваного рішення.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей житловими приміщеннями (просп. Повітряних Сил, 6, м. Київ, 03049, ), за участю третьої особи Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва (пр-т Миру, 62-А, м. Миколаїв, 54056, ), задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями (просп. Повітряних Сил, 6, м. Київ, 03049, ), оформлене протоколом від 18 липня 2024 р. № 130, в частині не погодження майору запасу ОСОБА_1 пропозиції про надання для постійного проживання із зняттям з квартирного обліку квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

3. Зобов`язати Міністерство оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями (просп. Повітряних Сил, 6, м. Київ, 03049, ) погодити список надання житла для постійного проживання, шляхом виключення його з числа службового житла Міністерства оборони України щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 , для забезпечення майора запасу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) та членів його сім`ї постійним житлом, з урахуванням висновків суду у цьому рішенні.

4. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз