Справа № 380/10031/24
Суддя: Москаль Ростислав Миколайович
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2025 рокусправа № 380/10031/24
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М. розглянув в порядку спрощеного провадження в місті Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (ГУ ПФУ, відповідач) з такими вимогами:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ щодо обмеження норм споживання пільг ОСОБА_1 та членам його сім`ї безтермінового (довічного) права на 75-відсоткову знижку по оплаті житлової площі, комунальних послуг, а також палива з 01.01.2023 року;

- зобов`язати ГУ ПФУ поновити ОСОБА_1 та членам його сім`ї безтермінове (довічне) право на 75-відсоткову знижку по оплаті житлової площі, комунальних послуг, а також палива без обмежень норм споживання, та без урахування середньомісячного сукупного доходу сім`ї, виконавши для цього всі необхідні дії в межах його повноважень та здійснивши відшкодування витрат, з дати обмеження норм споживання (з 01.01.2023).

Позовні вимоги обґрунтовано такими аргументами:

- пп. 4-6 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3552-XII (зі змінами та доповненнями; далі Закон №3551) для учасників бойових дій, до яких належить ОСОБА_1 встановлено пільги у формі знижки на користування житлом та комунальними послугами, а також на вартість палива для осіб, що проживають у будинках, що не мають центрального опалення. Позивач стверджує, що отримував ці пільги без обмеження норм споживання від попереднього уповноваженого органу (управління праці та соціального захисту населення Дрогобицької міської ради) на підставі рішення суду у справі №857/3523/18;

- у зв`язку із прийняттям Кабінетом Міністрів України Постанови від 16 вересня 2022 р. № 1041 «Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу Пенсійним фондом України» (далі Постанова №1041) з 01.12.2022 органи ПФУ здійснюють призначення житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу. Справа позивача була передана із УПСЗН Дрогобицької міської ради до ГУ ПФУ. Відповідач всупереч Постанови №1041 припинив надання пільг без обмеження їх розміру нормами споживання, незважаючи на те, що в справі знаходилися усі документи ОСОБА_1 як отримувача пільг;

- позивач 30.10.2023 звернувся із заявою до ГУ ПФУ про надання інформації щодо причини призупинення надання пільг без обмеження норм споживання, які надавалися згідно рішення суду. Листом ГУ ПФУ №30430-31752/С-53/8-1300/23 від 10.11.2023 ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до Постанови №1041 з 01.10.2022 ПФУ забезпечує виплату та з 01.12.2022 призначення пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу; 75-відсоткова знижка на оплату за користування житлом, комунальними послугами надається в межах норм, встановлених законодавством, підстави для надання пільг без обмеження норм споживання відсутні;

- враховуючи положення ст.ст. 22,58,64,92 Конституції України та рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 р. № 4-рп/2016 позивач стверджує про протиправність дій відповідача щодо надання пільг лише в межах норм споживання, оскільки при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Позиція ПФУ ґрунтується на Постанові Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» встановлено соціальні нормативи, в межах яких держава надає громадянам пільги або субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, витрат на управління багатоквартирним будинком: за наявності газової плити та газового водонагрівача - 10,5 куб. метрів на одну особу на місяць; для користування послугами з централізованого водовідведення - 4 куб метри на одну особу на місяць; 70 кВтг на місяць на сім`ю (домогосподарство) з однієї особи і додатково 30 кВт-г на місяць на кожного іншого члена сім`ї (домогосподарства), але не більш як 190 кВт-г на місяць. Водночас позивач стверджує, що положення пунктів 4-6 статті 12 Закону №3551 є чинними, у цій статті закону не передбачено повноважень Кабінету Міністрів України встановлювати обмеження перелічених пільг, що передбачені Законом. Також покликається на те, що «суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду», оскільки такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у рішенні по справі №520/2098/19;

- пільги є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини статті 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини; законне сподівання особи виникло з моменту надання пільги, громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, тобто набуте право не може бути скасоване та звужене. Пільгу позивач отримав при виході на пенсію довічно на підставі чинного на той момент законодавства, тому вважає, що така не може бути скасована у зв`язку зі змінами в законодавстві;

- на підставі постанови 8ААС від 31 січня 2019 року у справі № 857/3523/18 встановлено наявність підстав для надання йому пільг без обмеження норм споживання. Хоча відповідачем у згаданому рішенні було УПСЗН Дрогобицької міської ради Львівської області, це рішення має преюдиційний характер для цього спору з ГУ ПФУ на підставі частини четвертої статті 78 КАС України.

Відповідач відзиву на позов не надав, по суті спору не висловився. За таких обставин суд розглядає справу за наявними матеріалами.

Суд вивчив аргументи позивача та долучені до матеріалів справи докази і встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає в місті Дрогобич Львівської області, з 02.01.1999 має статус учасника бойових дій (а.с.17-18); отримує пільги на оплату житлових послуг як учасник бойових дій.

До грудня 2022 року ОСОБА_1 отримував згадані пільги в розмірі, обчисленому УПСЗН Дрогобицької міської ради Львівської області (відповідно до пункту 6 Порядку №373 структурні підрозділи з питань соціального захисту населення проводять нарахування пільг на оплату житлово- комунальних послуг та придбання твердого палива і скрапленого газу по грудень 2022 року включно; а.с.10). У зв`язку із набранням чинності Постанови №1041 справа ОСОБА_1 як одержувача пільг на оплату житлових послуг передана від УПСЗН до ГУ ПФУ на підставі акта приймання передачі справ про одержувачів пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу, накопичених за останні п`ять років № 1/2 від 03.03.2023, номер запису 446.

Для забезпечення нарахування пільг на оплату житлово-комунальних послуг Пенсійним фондом України здійснено міграцію баз даних про одержувачів пільг станом на 01 січня 2023 року. В ході перевірки електронної особової справи ОСОБА_1 виявлено (а.с.10), що виплата пільг на оплату житлово-комунальних послуг органом соціального захисту населення здійснювалась ОСОБА_1 по грудень 2022 року включно відповідно до Закону №3551 як учаснику бойових дій у розмірі 75% відповідно до соціальних нормативів, передбачених законодавством на двох осіб (з урахуванням членів сім`ї) - на послуги постачання електричної енергії у будинках, не обладнаних стаціонарними електроплитами, за наявності централізованого постачання води та водовідведення, абонентське обслуговування постачання води та водовідведення, розподіл та постачання природного газу на газову плиту та опалення, управління багатоквартирним будинком, поводження з твердими побутовими відходами, абонентське обслуговування поводження з твердими побутовими відходами. Сума нарахованої органом соціального захисту пільги за грудень 2022 року становила 1852,09 грн.

З 01 січня 2023 року виплата пільг на оплату житлових послуг здійснюється у грошовій готівковій формі органами Пенсійного фонду України, нарахування пільг проводиться на підставі інформації, одержаної від органів соціального захисту; суми нарахованих пільг становлять (а.с. 9-11, 27): - січень 2023 року - 1852,09 грн.; - лютий 2023 року - 1852,09 грн.; - березень 2023 року-1852,09 грн. З 16 квітня по 15 жовтня припиняється опалювальний сезон, тому пільга на оплату за постачання та розподіл природного газу на опалення не нараховується, розмір пільг в цей період становить: - квітень 2023 року - 1706,58 грн.; - травень 2023 року - 769,92 грн.; - червень 2023 року - 829,77 грн.; липень 2023 року - 829,77 грн.; - серпень 2023 року - 829,77 грн.; - вересень 2023 року - 829,77 грн.; - жовтень 2023 року - 1446,64 грн.

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ із заявою щодо виплати йому як учаснику бойових дій пільг за житлово-комунальні послуги без обмеження норм споживання та отримав відповідь (а.с.9-11), відповідно до змісту якої надання йому пільг відбувається у встановленому Законом №3551 розмірі - 75% відповідно до соціальних нормативів, передбачених законодавством на двох осіб (з урахуванням членів сім`ї), на послуги постачання електричної енергії у будинках, не обладнаних стаціонарними електроплитами, за наявності централізованого постачання води та водовідведення, абонентське обслуговування постачання води та водовідведення, розподіл та постачання природного газу на газову плиту та опалення, управління багатоквартирним будинком, поводження з твердими побутовими відходами, абонентське обслуговування поводження з твердими побутовими відходами; конкретні розміри пільг на оплату житлово-комунальних послуг визначені ГУ ПФУ на підставі інформації, одержаної від органів соціального захисту в електронній справі позивача.

При прийнятті рішення суд при оцінці аргументів учасників справи щодо релевантних норм права та способу їх застосування керується такими мотивами:

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них (далі- Закон №3551-ХІІ). Відповідно до статті 4 Закону №3551-ХІІ ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій. ГУ ПФУ у листі, надісланому позивачу у відповідь на звернення щодо надання йому пільг без застосування середніх норм споживання на весь обсяг спожитих послуг повідомило, що при наданні ОСОБА_1 як учаснику бойових дій передбачених Законом №3551-ХІІ пільг законно застосовує 75% знижки на житлово-комунальні послуги до обсягів в межах середніх норм споживання. Оцінюючи правомірність такого рішення ГУ ПФУ суд керується такими мотивами:

пільги учасникам бойових дій на оплату житлово-комунальних послуг визначено пунктами 4-6 частини першої статті 12 Закону України №3551-ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами цього спору), а саме:

4) 75-процентна знижка плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством (21 кв. метр загальної площі житла на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю);

5) 75-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання.

Площа житла, на яку надається знижка, при розрахунках плати за опалення становить 21 кв. метр опалювальної площі на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю.

Для сімей, що складаються лише з непрацездатних осіб, надається 75-процентна знижка за користування газом для опалювання житла на подвійний розмір нормативної опалювальної площі (42 кв. метри на кожну особу, яка має право на знижку плати, та 21 кв. метр на сім`ю);

6) 75-процентна знижка вартості палива, в тому числі рідкого, в межах норм, встановлених для продажу населенню, для осіб, які проживають у будинках, що не мають центрального опалення.

Аналіз змісту наведених норм дозволяє зробити висновок, що Закон №3551-ХІІ для учасників бойових дій:

- визначає розмір знижки за користування житлом, житлово-комунальними послугами та паливом для опалення в будинках без центрального опалення, - такий становить 75% (сімдесят п`ять відсотків);

- визначає правила розрахунку розміру площі житла, на яку надається знижка (адже знижка поширюється не на все належне пільговику житло, а лише на частину його площі), - залежно від кількості та соціального статусу членів сім`ї, що проживають разом із пільговиком;

- для визначення обсягу газу, електроенергії та інших послуг, а також скрапленого балонного газу для побутових потреб, на які поширюється пільга в розмірі 75% знижки, - відсилає до поняття «середні норми споживання». Іншими словами, пільга надається не на весь обсяг спожитих пільговиком та членами його сім`ї послуг, а лише на ту частину обсягу житлово-комунальних послуг, що не перевищує «середніх норм споживання»;

- для визначення обсягу палива, в тому числі рідкого (для осіб, які проживають у будинках, що не мають центрального опалення), на який поширюється пільга в розмірі 75% знижки, - відсилає до поняття «норми, встановлені для продажу населенню». Іншими словами, знижка 75% надається лише на той обсяг палива, що не перевищує норм, встановлених для продажу населенню, - для осіб, які проживають у будинках, що не мають центрального опалення.

Оскільки Закон №3551 не визначає розміру «середніх норм споживання» та «норм, встановлених для продажу населенню», то ці норми права мають відсильний характер. Так, відповідно до статті 2 Закону №3551-ХІІ законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається не лише із цього Закону, а й з інших актів законодавства України.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій визначає Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 5 жовтня 2000 року № 2017-III (далі Закон №2017-ІІІ).

Відповідно до статей 5, 9 Закону №2017-ІІІ:

- державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено Конституцією України та законами України;

- державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування встановлюються з метою визначення державних соціальних гарантій щодо надання житлово-комунальних послуг та розмірів витрат на найм житла, управління житлом і оплату комунальних послуг, які забезпечують реалізацію конституційного права громадянина на житло;

- до державних соціальних нормативів належать в тому числі соціальна норма житла та соціальні нормативи користування комунальними послугами, з оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії громадянам.

Отже, Закон №3551-ХІІ при визначенні обсягу газу, палива, електроенергії тощо, до яких застосовується пільга, прямо відсилає до застосування «середніх норм споживання», котрі на підставі статей 5, 9 Закону 2017-ІІІ (спеціального закону в сфері формування державних соціальних нормативів) уповноважений визначати Кабінет Міністрів України.

З метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері житлово-комунального обслуговування, приведення існуючих норм споживання житлово-комунальних послуг до їх фактичного обсягу споживання, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг і субсидій, відповідно до статей 5 і 9 Закону 2017-ІІІ Кабінет Міністрів України 06.08.2014 прийняв Постанову № 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування».

Постановою №409 встановлені: - соціальна норма житла, в межах якої держава надає громадянам субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, витрат на управління багатоквартирним будинком, в якому створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельний (житловий) кооператив, в т.ч. для послуг з постачання теплової енергії (для потреб централізованого або автономного опалення) та індивідуального опалення, для користування послугами з централізованого водопостачання, для користування послугами з постачання гарячої води, для користування послугами з централізованого водовідведення, для користування послугами з постачання та розподілу природного газу, для користування послугами з постачання та розподілу електричної енергії у житлових приміщеннях (будинках), для користування послугами з управління змішаними, великогабаритними, ремонтними відходами, для оплати житлової послуги - послуги з управління багатоквартирним будинком; витрат на управління багатоквартирним будинком.

Суд вважає запровадження правового регулювання надання пільг на сплату житлово-комунальних послуг, що обмежує обсяги пільгової оплати (25% замість 100% вартості спожитих послуг) середніми по державі нормам споживання цих послуг розумним, обґрунтованим та пропорційним, тобто таким, що збалансовує інтереси осіб, що отримують пільги (тобто звільняються від виконання обов`язків сплачувати за спожиті ними житлово-комунальні послуги) та усього суспільства, чим коштом ці пільги оплачуються (адже держава компенсує надавачам житлово-комунальних послуг суму знижки, наданої пільговикам, коштом державного бюджету, що формується за рахунок сплати податків усіма громадянами). Суд вважає справедливою ситуацію, за якої пільговик, що бажає споживати ресурси (газ, електроенергію, воду, теплову енергію тощо) понад середні по державі норми споживання, повинен оплачувати ту їх частину, що перевищує середні норми споживання, в повному обсязі, а не зі знижкою 75%.

З огляду на таке правове регулювання спірних правовідносин застосування відповідачем визначених Постановою №409 середніх норм споживання для обчислення розміру пільги, що надається позивачу на нього та членів його сім`ї, є законним та обґрунтованим, а позовна вимога ОСОБА_1 нараховувати йому пільги на житлову площу та обсяги комунальних послуг і палива без будь-якого обмеження (понад середні норми споживання чи розмір площі, прямо передбачені Законом №3551-ХІІ) є безпідставною.

Оцінюючи аргументи позивача щодо застосування ст.ст. 22,58,64,92 Конституції України та рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 р. № 4-рп/2016 суд керується такими мотивами:

в контексті спірних правовідносин позивач на підставі статті 46 Конституції України має право на соціальний захист «в інших випадках, передбачених законом»; такими законами є Закон №3551 та Закон №2017-ІІІ. Парламент відповідно до статті 92 Конституції України законами визначив основи соціального захисту (загальний - Закон №2017-ІІІ, спеціальний Закон №3551), а також законами уповноважив Уряд встановлювати та затверджуються державні соціальні стандарти і нормативи, оскільки такі не є сталими чи незмінюваними величинами, як і можливості держави щодо забезпечення певного рівня цих стандартів.

Водночас пільга за своєю правовою природою в принципі не є правом чи, тим більше, конституційним правом особи. Пільга є (1) або звільненням окремих осіб від виконання певного обов`язку, або (2) надання окремим особам переваги над іншими, включаючи можливість не сплачувати певні зобов`язання або сплачувати їх в меншому розмірі.

В спірній ситуації суть пільги позивачу полягає в тому, що ОСОБА_1 , на відміну від інших громадян, на підставі закону звільняється від обов`язку сплачувати суттєву частину (75%) вартості спожитих ним житлово-комунальних послуг в межах певних обсягів споживання, що визначені державою як «середні».

З огляду на це ситуація, за якої (1) Уряд на реалізацію визначених законом повноважень встановив «середні норми споживання», в межах яких пільговики звільняються від виконання їх обов`язку сплачувати вартість спожитих ними житлово-комунальних послуг за рахунок коштів Державного бюджету України (іншими словами за рахунок усіх платників податків, адже держава компенсує постачальникам житлово-комунальних послуг ту частину їх вартості, від якої звільняє пільговиків), а (2) ГУ ПФУ застосувало ці «середні норми споживання» при визначенні обсягу обов`язків, від виконання яких звільняється ОСОБА_1 , однозначно не свідчить ані про порушення конституційних прав позивача, ані про «звуження обсягу та змісту» його конституційних прав. Питання ж обсягу площі чи ресурсів (газ, електроенергія, паливо), на які надається знижка, визначається Урядом на підставі спеціального закону (Закон №2017-ІІІ); це питання суд детально висвітлив у цьому рішенні вище. З огляду на це аргументи позивача щодо застосування до спірних правовідносин ст.ст. 22, 64 Конституції України є помилковими, оскільки держава в спірних правовідносинах не обмежує його конституційних прав, а у встановлений законом спосіб вирішує питання про звільнення позивача від виконання частини його обов`язків. Таке звільнення позивача від виконання його фінансових зобов`язань в принципі не може розглядатися як «безтермінове» чи «довічне», як цього бажає ОСОБА_1 , та цілком може бути переглянуте у встановленому законом порядку, оскільки безпосередньо залежить від поточних фінансових можливостей держави оплачувати спожиті пільговиками житлово-комунальні послуги коштом державного бюджету.

Оцінюючи аргументи позивача щодо незастосування при вирішенні цього спору нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, суд керується такими мотивами:

06.08.2014 Кабінет Міністрів України з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері житлово-комунального обслуговування, приведення існуючих норм споживання житлово-комунальних послуг до їх фактичного обсягу споживання, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг і субсидій, відповідно до статей 5 і 9 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» прийняв Постанову № 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» (далі Постанова №409). Згідно листа Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 7/10-12779 від 28.10.2014 з роз`ясненнями застосування норм Постанови №409 роз`яснено, що цією постановою встановлені єдині для всієї України соціальні нормативи користування послугами, на які надаються пільги та субсидії. Виключення здійснено лише для найбільш вразливих пільгових категорій населення - інвалідів війни та членів їх сімей. Відповідно до статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. За приписами ч. 1 ст. 117 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Згідно з ст. 1, 2, 5 Закону № 2017-III терміни вжито у таких значеннях: державні соціальні стандарти - встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій; соціальні норми і нормативи - показники необхідного споживання продуктів харчування, непродовольчих товарів і послуг та забезпечення освітніми, медичними, житлово-комунальними, соціально-культурними послугами. Державні соціальні стандарти і нормативи встановлюються з метою: визначення механізму реалізації соціальних прав та державних соціальних гарантій громадян, визначених Конституцією України; визначення пріоритетів державної соціальної політики щодо забезпечення потреб людини в матеріальних благах і послугах та фінансових ресурсів для їх реалізації; визначення та обґрунтування розмірів видатків Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів, соціальних фондів на соціальний захист і забезпечення населення та утримання соціальної сфери. Державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено Конституцією України та законами України. Відповідно до ч.1, 2 ст. 9 Закону № 2017-III державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування встановлюються з метою визначення державних соціальних гарантій щодо надання житлово-комунальних послуг та розмірів витрат на найм житла, управління житлом і оплату комунальних послуг, які забезпечують реалізацію конституційного права громадянина на житло. До державних соціальних нормативів належать, зокрема, соціальна норма житла та соціальні нормативи користування комунальними послугами, з оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії громадянам. Так, проект Постанови №409 розроблено Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, погоджено без зауважень Міністерством соціальної політики, Держпідприємництвом, Міністерством економічного розвитку та торгівлі України, із зауваженнями, які в подальшому враховані, погоджений Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. За приписами пунктів 1, 2 висновку Міністерства юстиції України від 26 серпня 2015 року за результатами правової експертизи проект оскаржуваної постанови відповідає Конституції України та актам законодавства, що мають вищу силу. Враховуючи ці обставини, суд дійшов висновку, що Кабінет Міністрів України, видаючи Постанову № 409, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені у Законах України «Про Кабінет Міністрів України» та «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», з використанням повноваження на видання такого нормативно-правового акту з метою, з якою це повноваження надано, та обґрунтовано. З огляду на це спірні правовідносини регулюються нормативно-правовим актом, що не викликає в суду будь-яких зауважень з точки зору відповідності Конституції та законам України.

Оцінюючи аргументи позивача щодо існування преюдиційних обставин, встановлених постановою 8ААС від 31 січня 2019 року у справі № 857/3523/18, суд керується такими мотивами:

рішенням, на яке посилається позивач, суд визнав протиправними дії УПСЗН щодо обмеження пільг ОСОБА_1 , передбачених пунктами 4, 5, 6 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 07.02.2018 та зобов`язав УПСЗН поновити з 07.02.2018 року надання пільг ОСОБА_1 , передбачених пунктами 4, 5, 6 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до частини четвертої та сьомої статті 78 КАС України: - обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; - правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

ОСОБА_1 покликається на те, що рішенням суду, котре набрало законної сили, встановлено наявність підстав для надання йому Управлінням праці та соціального захисту населення Дрогобицької міської ради Львівської області (далі УПСЗН) пільг по сплаті житлово-комунальних послуг без обмеження норм споживання для позивача.

Аналіз аргументів позивача дозволяє зробити висновок, що ОСОБА_1 покликається на правову оцінку, надану судом певним фактам (статус УБД, користування послугами ЖКГ, звернення про надання пільг тощо) при розгляді іншої справи, а не на обставини (факти), встановлені в рішенні суду в іншій судовій справі, що розглядалася за його участі. Згадана позивачем правова оцінка фактів (про обґрунтованість тих чи інших вимог позивача), встановлених у спорі ОСОБА_1 з іншим відповідачем щодо користування пільгами за інший період часу, відповідно до частини сьомої статті 78 КАС України не є обов`язковою для суду при вирішенні цього спору. Отже, рішення, на яке покликається ОСОБА_1 , не має преюдиційного характеру для вирішення спору ОСОБА_1 з ГУ ПФУ щодо розміру пільг починаючи з 01.01.2023.

Оцінюючи аргументи позивача щодо порушення його прав, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини суд керується такими мотивами:

релевантною до обставин цієї справи є практика розгляду скарг на порушення державою прав, гарантованих статтею 1 Першого Протоколу до ЄКПЛ (в тому числі щодо змісту застосованого в цій статті поняття «майно» в автономному тлумаченні Суду) в таких судових рішеннях ЄСПЛ: 1) рішення по справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10) від 26.06.2014, що набуло статусу остаточного 26.09.2014 (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/974_a16); 2) ухвала щодо прийнятності заяви № 54704/10 «Іван Миколайович СЕРЕБРЯНСЬКИЙ проти України» від 03.06.2014 (https://minjust.gov.ua/m/uhvali); 3) ухвала щодо прийнятності заяви № 43331/12 «Валентина Ніканорівна Великода проти України» від 03.06.2014 (https://minjust.gov.ua/m/uhvali); 4) ухвала щодо прийнятності заяви № 4519/11 «Тетяна Володимирівна ФАКАС проти України» від 03.07.2014. Аналіз змісту цих рішень Суду дозволяє зробити висновок про існування таких усталених підходів ЄСПЛ:

1) стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, носить загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany), заяви №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ЄСПЛ 2005-VI);

2) що стосується соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату в якості права на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам;

Отже, якщо право на отримання надбавки до пенсії (доплати, соціальної допомоги тощо) та критерії її надання прямо передбачені національним законодавством, а заявник відповідає цим критеріям, ЄСПЛ зазвичай вважає, що суть права заявника є достатньо чіткою для застосування статті 1 Першого протоколу та що право заявника на отримання надбавки до пенсії (доплати тощо), передбачене національним законодавством, становить «майно» у значенні цього положення Конвенції;

3) ЄСПЛ розрізняє вимоги щодо виплати певної надбавки/допомоги (як такої) і твердження заявників, що вони мають право на конкретні суми виплат; якщо заявник стверджує, що він має право на певні суми надбавки/доплати (більші, аніж ті, які він отримує), ЄСПЛ детально аналізує, чи можуть вважатися «майном» у значенні статті 1 Першого протоколу твердження заявника про те, що він має право на певні суми виплат, і якщо так чи є їх невиплата втручанням у право на мирне володіння майном.

Так, ЄСПЛ вказує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність «законного сподівання», якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

4) ЄСПЛ не погодився із твердженнями заявників про те, що згідно з рішеннями Конституційного Суду України до відповідних нормативно-правових актів (якими передбачено певні доплати та їх розмір) не можна вносити зміни законами про державний бюджет. У цих справах сама суть права заявників на соціальне забезпечення не ставиться під сумнів. Закони, якими зменшувалися розміри чи скасовувалися певні соціальні виплати, були ухвалені за звичайною процедурою демократично обраним парламентом і це явно робилося з економічних міркувань. Що стосується конкретного розміру соціальних виплат, ЄСПЛ не погодився з тим, що вимоги заявників стосовно отримання надбавки (доплати) у певному розмірі становили «законне сподівання» у значенні практики Суду з цього питання, оскільки: - такі вимоги не мали достатнього підґрунтя у національному законодавстві; - немає жодних доказів усталеної практики національних судів на підтримку скарг заявників.

Враховуючи проаналізовану судову практику ЄСПЛ суд дійшов таких висновків:

суд за встановлених обставин цієї справи не бачить підстав вважати «легітимними очікуваннями» в розумінні статті 1 Першого протоколу ЄКПЛ сподівання ОСОБА_1 пожиттєво (безстроково) отримувати звільнення від сплати 75% вартості спожитих ним житлово-комунальних послуг без будь-яких обмежень, понад встановлений державою обсяг у формі «середніх норм споживання». Законодавче підґрунтя та наявність в Уряду відповідних повноважень на встановлення «середніх норм споживання» детально проаналізовано в цьому рішенні вище. Позивач також не навів доказів існування усталеної судової практики з спірного питання в контексті позитивного вирішення аналогічних за змістом позовних вимог. За таких обставин твердження позивача про необхідність надання йому відповідачем пільг (знижки 75%) на весь обсяг споживання, що перевищує встановлені державою «середні норми», не становлять «законних сподівань», що можуть вважатися «майном» у значенні статті 1 Першого протоколу ЄКПЛ. Отже, твердження позивача про порушення державою його конвенційного права є очевидно помилковими.

Отже, позивач не навів обставин, які б свідчили про те, що ГУ ПФУ своїми діями з 01.01.2023 порушує право ОСОБА_1 на соціальний захист в порядку та розмірах, визначених законодавством України. Водночас зібрані у справі докази дозволяють зробити висновок, що відповідач в спірних правовідносинах діє в порядку та спосіб, що передбачений релевантними нормами права. За таких обставин в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити з причини їх безпідставності.

Позивач звільнений від сплати судового збору за подання цього позову, а сторони не надали суду доказів понесення інших видів судових витрат, тому немає підстав для вирішення питання про їх розподіл.

Керуючись ст.ст. 19-22, 25-26, 90, 139, 229, 241-246, 250, 251, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати не розподіляти.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, що постановив рішення, протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

СуддяМоскаль Ростислав Миколайович