Справа № 420/33174/23
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

17 лютого 2025 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мастюгіна Євгенія Дмитровича про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду по справі №420/33174/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням суду від 28 лютого 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасувати рішення від 17.08.2023 № 29 Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо відмови в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення позивачу пенсії за віком від 10.08.2023 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

07.02.2025 до суду надійшла заява (вхід. №12139/25) представника ОСОБА_1 адвоката Мастюгіна Є.Д., про встановлення судового контролю, в якій просить суд зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області надати до суду у встановлений судом строк, звіт про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 у справі 420/33174/23 з відповідними доказами.

Подана заява обґрунтована тим, що відповідач формально виконав рішення суду в межах покладених зобов`язань - прийняв рішення № 29 від 03.12.2024 про розгляд заяви від 10.08.2023 на виконання рішення суду, яким у призначенні пенсії відмовив. Повторне відмовне рішення відповідача ґрунтується на застосуванні відповідачем, як у рішенні, яке було предметом розгляду справи, результатом якого стало рішення суду від 28.02.2024, пункту 8 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якою ценз страхового стажу для набуття права на пенсію на пільгових умовах є 29 років 6 місяців. Крім того, відповідачем при виконанні рішення суду не враховано висновки суду викладені у рішенні суду від 28.02.2024.

При вирішенні заяви про встановлення судового контролю, суд зазначає наступне.

Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Згідно з ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

В абзаці 3 пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Також у Рішенні від 26.06.2013 Конституційний Суд України врахував практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, зазначив, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

В пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019, на підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, Конституційний Суд України вказав на те, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив на тому, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Тому обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безмовному виконанню стороною, на яку покладено відповідний обов`язок.

Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Приписи статті 382 КАС України не передбачають умови, при настанні яких має бути застосована вказана процесуальна форма судового контролю. А отже, суд має оцінювати та враховувати обставин у кожній конкретній справі окремо.

Судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 року у справі № 420/33174/23 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення позивачу пенсії за віком від 10.08.2023 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, у мотивувальній частині рішення від 28.02.2024 у цій справі суд зазначив, що: «відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку (в індивідуальних відомостях про застраховану особу - заявника (форма Ок-5) відомостей про сплату підприємством-роботодавцем страхових внесків (єдиного внеску) для нарахування пенсії не є підставою для позбавлення особи права на пенсію.

Як вбачалось, із записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 03.04.1989, довідки Державного унітарного підприємства міста Москва «Мосгортранс» та з матеріалів пенсійної справи позивача, зокрема з Відомостей про трудову діяльність зареєстрованої особи (форма СЗВ-ТД) Пенсійного Фонду росії, позивач працював на території рф з 18.09.2001 по 13.04.2022 та був звільнений за згодою сторін.

Вказані записи містять посилання на відповідні накази, на підставі яких зроблено записи про прийняття позивача на роботу та звільнення з роботи із проставленням печаток відповідних підприємств.

При цьому, відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі Пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі - Угода) пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Суд акцентував увагу відповідача на тому, що спірний страховий період напрацьований позивачем в рф до часу виходу України з вищевказаної Угоди, що свідчить про необхідність зарахувати позивачу цей період роботи у його страховий стаж.

Таким чином, беручи до уваги встановлені обставини, суд доходить висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області №29 від 17.08.2023 в частині не зарахування до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 на території рф з посиланням на вихід російською федерацією з 01.01.2023 з Угоди, є безпідставним, а тому підлягає скасуванню».

Отже, суд фактично визнав наявність достатніх підстав для зарахування до страхового стажу спірних періодів роботи ОСОБА_1 .

До заяви про встановлення судового контролю представником позивача було додано рішення №29 від 03.12.2024 про розгляд заяви від 10.08.2023 на виконання рішення суду у формі листа від 06.12.2024 №14827/03-16, з якого вбачається, що Головним управлінням ПФУ в Херсонській області на виконання рішення суду від 28.02.2024 проаналізовано наступні документи надані заявником:

- довідку, видану Комунальним підприємством «Житомирське трамвайнотролейбусне управління» Житомирської міської ради від 04.08.2023 № 02/423, що підтверджує пільговий характер робіт на посаді водія тролейбуса з 04.03.1991 по 05.09.2001, з 01.09.2022 по даний час (04.08.2023);

- довідку, довідку, видану Державним унітарним підприємством м. Москви «Мосгортранс» філія «Південно-Західний» від 13.04.2022 № 221 (далі довідка № 221), що підтверджує пільговий характер робіт на посаді водія автобуса на регулярних міських пасажирських маршрутах м. Москви з 18.09.2001 по 17.10.2002, з 18.10.2002 по 17.10.2003, з 26.11.2003 по 25.11.2004, з 27.11.2004 по 26.11.2005, з 25.01.2006 по 24.01.2007, з 15.03.2007 по 10.06.2008, з 17.07.2008 по 13.07.2009, з 13.08.2009 по 30.07.2010, з 02.09.2010 по 05.08.2011, з 13.09.2011 по 10.07.2012, з 23.08.2012 по 20.06.2013, з 23.08.2013 по 21.05.2014, з 23.05.2014 по 13.04.2015, з 16.05.2015 по 09.04.2016, з 17.05.2016 по 13.04.2022 Суд наголошує, що відповідно до ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно із довідкою № 221 до пільгового стажу зараховано періоди роботи з 01.01.2012 по 10.07.2012, з 23.08.2012 по 05.06.2013 (за виключенням 06.06.2013 проходження медичної комісії), з 07.06.2013 по 20.06.2013, з 23.08.2013 по 21.05.2014, з 23.05.2014 по 13.04.2015, з 16.05.2015 по 09.04.2016, з 17.05.2016 по 13.04.2022 на підставі інформації, зазначеної в довідках про заробітну плату від 23.03.2022, виданих Державним унітарним підприємством м. Москви «Мосгортранс» філія «Південно-Західний», № 03/03-196 за період з 01.01.2007 по 31.12.2012, №03/03-194 за період з 01.01.2013 по 31.12.2018, №03/03-195 за період з 01.01.2019 по 28.02.2022, а саме: в період з 01.01.2012 згідно із п.1 ст.7 федерального закону №167-ФЗ від 15.12.2001 іноземні громадяни визнаються застрахованими особами і з усіх виплат та інших винагород проводиться нарахування і перерахування страхових внесків в Пенсійний фонд РФ.

Згідно із довідкою № 221 до пільгового стажу не зараховано періоди роботи з 18.09.2001 по 17.10.2002, з 18.10.2002 по 17.10.2003, з 26.11.2003 по 25.11.2004, з 27.11.2004 по 26.11.2005, з 25.01.2006 по 24.01.2007, з 15.03.2007 по 10.06.2008, з 17.07.2008 по 13.07.2009, з 13.08.2009 по 30.07.2010, з 02.09.2010 по 05.08.2011, з 13.09.2011 по 31.12.2011 в довідках про заробітну плату, виданих Державним унітарним підприємством м. Москви «Мосгортранс» філія «Південно-Західний», № 03/03-197 за період з 18.09.2001 по 31.12.2006, №03/03-196 за період з 01.01.2007 по 31.12.2012 зазначено, що в період з 01.01.2001 по 31.12.2011 згідно із п. 15 ч. 1 ст. 9 федерального закону від 24.07.2009 № 212- ФЗ іноземні громадяни, які тимчасово перебувають в РФ, не визнавались застрахованими особами і суми виплат та інших винагород не оподатковувались страховими внесками в Пенсійний фонд рф.

За наданими документами та даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування страховий стаж склав 25 років 8 місяців 18 днів, при необхідному 29 років 6 місяців. Пільговий стаж роботи становить 21 рік 2 місяці 20 днів за періоди роботи: з 04.03.1991 по 05.09.2001 (10 років 6 місяців 2 дні), з 01.01.2012 по 10.07.2012 (6 місяців 10 днів), з 23.08.2012 по 05.06.2013 (9 місяців 13 днів), з 07.06.2013 по 20.06.2013 (14 днів), з 23.08.2013 по 21.05.2014 (8 місяців 29 днів), з 23.05.2014 по 13.04.2015 (10 місяців 21 день), з 16.05.2015 по 09.04.2016 (10 місяців 24 дні), з 17.05.2016 по 13.04.2022 (5 років 10 місяців 27 днів), з 01.09.2022 по 31.07.2023 (11 місяців), при необхідному 12 років 6 місяців. Оскільки у резолютивній частині рішення суду від 28.02.2024 відсутні зобов`язання щодо призначення пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області розглянуто повторно заяву від 10.08.2023 та, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (29 років 6 місяців), 03.12.2024 прийнято рішення № 29 (далі Рішення від 03.12.2024) відмовити гр. ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 8 частини 2 статті 114 Закону.

Суд акцентує, що врахування суб`єктом владних повноважень правової оцінки спірного питання, наданої судом у рішенні за результатами розгляду адміністративної справи, є обов`язком такого суб`єкта в силу вимог процесуального закону.

Проте відповідач проігнорував висновки суду, які викладені в рішенні від 28.02.2024 у справі № 420/33174/23.

Суд зазначає, що рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, яке вчинене суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду є протиправним в розумінні приписів статті 383 КАС України.

Отже, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

За такого правового регулювання та встановлених обставин рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 у справі №420/33174/23 виконано відповідачем не в повному обсязі та без урахування висновків суду, що суперечить пункту 9 частини 1 статті 129 та статті 129-1 Конституції України, відповідно до яких судове рішення є обов`язковим до виконання.

Приписи частин 1, 2 статті 249 КАС України визначають, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

У рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40).

У пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

З огляду на викладене, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 у справі № 420/33174/23, що набрало законної сили, є остаточним, обов`язковим для виконання та врахування пенсійним органом під час повторного розгляду заяви позивача від 10.08.2023.

На підставі викладеного, враховуючи доводи, наведені у заяві у сукупності з обставинами, що були встановлені рішенням суду, суд приходить до висновку про доцільність встановлення судового контрою у даній справі шляхом зобов`язання відповідача у 30-денний строк з моменту отримання копії ухвали подати до Одеського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення суду №420/33174/23 від 28.02.2024.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці з 31.01.2025 по 07.02.2025 та проходження навчання у Національній школі суддів України з 10.02.2025 по 14.02.2025, ухвала постановлена 17.02.2025.

Керуючись ст.ст. 241-245, 248, 256, 295, 382 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мастюгіна Євгенія Дмитровича від 07.02.2025 (вхід. №12139/25) про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду по справі №420/33174/23 задовольнити.

Встановити Головному управлінню Пенсійного фонду України в Херсонській області строк подання звіту про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду №420/33174/23 від 28.02.2024.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області подати до Одеського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду №420/33174/23 від 28.02.2024, протягом тридцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Олена СКУПІНСЬКА