Справа № 340/6427/24
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2025-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 лютого 2025 року м. Дніпросправа № 340/6427/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року в адміністративній справі №340/6427/24 (головуючий суддя першої інстанції - Кармазина Т.М.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В

Позивач 01.10.2024 року звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Житомирській області №13 від 27.09.2024 року про відмову їй в призначенні пенсії ;

- зобов`язати відповідача призначити їй пенсію за віком на пільгових умовах згідно п. «а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року за №1-р/2020 за її заявою від 19.09.2024 року із зарахуванням до страхового стажу для пенсії періоду з 01.07.1995 року по 24.12.1998 року згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 та даних архівної довідки №08-14/77 від 29.05.2024 року.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №13 від 27.09.2024 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 з 19 вересня 2024 року на підставі пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», зарахувавши до страхового стажу період роботи з 01.07.1995 по 24.12.1998 згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 та даних архівної довідки №08-14/77 від 29.05.2024 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з не повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт вказує, що спірне рішення є правомірним, оскільки на дату звернення до Пенсійного фонду позивач не досягла віку передбаченого п.1 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а саме 50 років. Крім того, до страхового стажу не зараховано період роботи з липня 1995 року по лютий 2000 року згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці трудової книжки відсутня дата заповнення трудової книжки, згідно довідки №08-14/77 від 29.05.2024 року неможливо зарахувати, оскільки відсутні накази на зарахування та звільнення з роботи, не підтверджено первинними документами. До пільгового стажу за Списком №1 зараховано всі періоди трудової діяльності позивача. Скаржник зазначає, що підтверджений належними документами страховий стаж з урахуванням додаткових років за Списком № 1 відповідно до частини 3 статті 26 Закону №1058 становить 29 років 02 місяців 03 дні, у тому числі, стаж з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1, підтверджений в порядку визначеному законодавством становить 08 років 00 місяців 25 днів, а тому позивач матиме право на пенсійну виплату з 24.05.2028 року. Також посилається на дискреційність повноважень відповідача з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 19.09.2024 року звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

За принципом екстериторіальності заява позивача та додані документи розглянуті ГУ ПФУ в Житомирській області та прийнято рішення про відмову в призначення пенсії №13 від 27.09.2024 року (а.с.23-24).

Вказане рішення мотивовано тим, що пенсійний вік, визначений статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 50 років. Необхідний страховий стаж, визначений п.1 ч.2 ст.114 Закону (Список №1) становить 20 років, а пільговий стаж 7 років 6 місяців. Страховий стаж особи 21 рік 02 місяці 03 дні. Страховий стаж з урахуванням додаткових років за Списком №1 становить 29 років 02 місяці 03 дні. Пільговий стаж особи по Списку №1 становить 08 років 00 місяців 25 днів. При цьому вказано, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з липня 1995 по лютий 2000 згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці трудової книжки відсутня дата заповнення трудової книжки, згідно довідки №08-14/77 від 29.05.2024 року також неможливо зарахувати, оскільки відсутні накази на зарахування та звільнення з роботи, не підтверджено первинними документами. До пільгового стажу за Списком №1 зараховано усі періоди трудової діяльності. ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1 відповідно до ст.114 Закону у зв`язку з недосягненням 50-річного віку.

Не погодившись з рішенням пенсійного органу про відмову в призначенні пенсії, позивач оскаржила таке рішення до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з частиною 3 статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

21 квітня 2021 року Верховним Судом розглянуто зразкову справу №360/3611/20 та прийнято відповідне рішення, що набрало законної сили 3 листопада 2021 року після перегляду в апеляційному порядку Великою Палатою Верховного Суду, якою змінено мотивувальну частину рішення.

У вказаному рішенні Верховного Суду визначено ознаки типової справи, а саме:

1) позивач - особа, яка:

звернулась до Пенсійного фонду за призначенням пенсії після 23.01.2020 року з підстав, визначених статтею 13 Закону України від 05.11.1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»;

на момент звернення досягла: чоловіки - 55 років, жінки - 50 років;

набула стаж роботи, визначений статтею 13 Закону України від 05.11.1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»;

б) відповідачем є орган Пенсійного фонду України, уповноважений на вирішення питання про призначення пенсії.

Суд апеляційної інстанції вважає, що передана на розгляд колегії суддів справа підпадає під ознаки типової справи, визначені у рішенні Верховного Суду.

За таких обставин суд апеляційної інстанції при вирішенні даної справи застосовує правові висновки Великої Палати, викладені у зразковій справі №360/3611/20, рішення в якій набрало законної сили та які полягають у такому.

3 жовтня 2017 року Верховною Радою України ухвалено Закон №2148-VIII, що доповнив Закон №1058-ІV розділом XIV-І, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах».

За приписами статті 12 Закону №1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з пунктом «а» статті 13 Закону №1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком №1 (36-2003-п) виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Законом №213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «а» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII (пункт 1 рішення).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Таким чином, Рішенням №1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (п.2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом №213-VIII.

У зв`язку з цим на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 45 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 з одного боку, та Законом №1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 45 років, тоді як другий - у 50 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №360/3611/20, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.

У зв`язку з викладеним вище, колегія суддів вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 29.07.2024 року №21 про відмову в призначенні пенсії позивачу, яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 45 років (за наявності у неї страхового стажу 26 років та пільгового стажу за Списком №1 - 21 рік), пенсії на пільгових умовах за віком з посиланням на недосягнення нею пенсійного віку, визначеного статтею 114 Закону №1058-ІV, є протиправним, як правильно і зазначив суд першої інстанції.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, позивач, досягнувши віку 46 років та маючи загальний страховий стаж 29 років 02 місяці 03 днів, з них 8 років пільгового стажу роботи за Списком №1, набула право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно п.«а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року за №1-р/2020.

Навіть цих обставин було достатньо для призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах, натомість пенсійний орган ігнорує як рішення Верховного Суду так і рішення Конституційного Суду, що були прийняті ще у 2020 році.

Щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 01.07.1995 року по 24.12.1998 року згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 та даних архівної довідки №08-14/77 від 29.05.2024 року.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, до страхового стажу зараховується весь трудовий стаж, набутий до 01.01.2004, тобто ті періоди трудової діяльності до 01 січня 2004 року, як це передбачено нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення» та законодавством СРСР.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, здійснення трудової діяльності ОСОБА_1 у період з 01.07.1995 року по 03.02.2000 року в повному обсязі підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_1 та архівною довідкою №08-14/77 від 29.05.2024 року, а відсутність запису про дату заповнення трудової книжки на її титульному аркуші не може слугувати підставою для незарахування вищезазначеного періоду роботи до страхового стажу позивача для пенсії, оскільки на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці.

Крім того, не дивлячись на відсутність запису про дату заповнення трудової книжки на її титульному аркуші, пенсійним органом зараховані інші періоди трудової діяльності позивача як до страхового, так і до пільгового стажу. Отже, вказане посилання є надуманим та необґрунтованим.

Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо покладення зобов`язання призначити ОСОБА_1 пільгову пенсію за віком з 19.09.2024 року за правилами ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (з дати звернення із заявою про призначення пенсії), зарахувавши до страхового стажу період з 01.07.1995 по 24.12.1998 згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 та даних архівної довідки №08-14/77 від 29.05.2024 року на визначений орган призначення Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Стосовно посилання апелянта на дискреційні повноваження пенсійного органу.

За приписами статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права.

Згідно із частиною1, частини 2 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 року (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» зазначив, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Толдер проти Сполученого Королівства». Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-ІІ).

У даному випадку позовна вимога щодо зобов`язання призначити позивачу пільгову пенсію при безспірній наявності на це підстав для такого призначення, не є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, а є гарантією того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Аналогічну правову позицію сформовано Верховним Судом у постановах від 24.07.2018 року у справі № 806/2254/15, від 01.03.2018 року у справі № 826/22282/15, від 29.03.2018 року у справі № 816/303/16, від 13.06.2018 року у справі № 815/6768/15.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, зазначені вимоги в апеляційній скарзі є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 КАС України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 КАС України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року в адміністративній справі №340/6427/24 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року в адміністративній справі №340/6427/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко