Справа № 140/3677/24
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2025-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 140/3677/24 пров. № А/857/17983/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 червня 2024 року (головуючий суддя Смокович В.І., м. Луцьк) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправним та зобовґязання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у звільненні його з лав Збройних Сил України відповідно до абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення ним постійного догляду за своєю бабою, яка є особою з інвалідністю 1 А групи та потребує постійного стороннього догляду оформлену листом командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 за вих.№2/32 від 05 березня 2024 року;

- зобов`язати відповідача звільнити його з лав Збройних Сил України відповідно до абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення ним постійного догляду за своєю бабою, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є особою з інвалідністю 1 А групи та потребує постійного стороннього догляду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 червня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби, викладену в листі від 05 березня 2024 року №2/32.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби згідно абзацу 7 підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (в редакції, чинній станом на 05 березня 2024 року) за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи, згідно поданого рапорту ОСОБА_1 від 01 лютого 2024 року.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, військова частина НОМЕР_1 оскаржила його в апеляційному порядку, просить рішення суду скасувати і у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наступного:

- в абзаці 7 підпункту «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII відсутня необхідність доведення відсутності інших осіб, які могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю І групи, для випадків звільнення через необхідність догляду за такою особою;

- хоча суд і приходить до висновку про відсутність необхідності доведення відсутності інших осіб, які могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю І групи, однак додатково зауважує, що син ОСОБА_3 , у зв`язку із наявним захворюванням та необхідністю постійного лікування, на думку суду, нездатний здійснювати належного догляду за своєю матір`ю;

- суд вважає за можливе застосувати не діючу на дату прийняття рішення норму права для звільнення з військової служби позивача;

- стосовно посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 , перебуваючи на військовій службі із 24 лютого 2022 року, жодним чином не міг здійснювати догляд за своєю бабою, про що вказано у довідці Турійської селищної ради від 29 листопада 2023 року № 63, суд зазначає, що така довідка лише підтверджує факт догляду за ОСОБА_3 до перебування позивача на військовій службі.

Військова частина НОМЕР_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки згідно абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній станом на 05 березня 2024 року), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.

За вказаною підставою військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби у разі наявності у нього необхідності здійснювати догляд за особою з інвалідністю І групи. При цьому, підставою звільнення є не лише потреба особи з інвалідністю І групи у постійному догляді, а і наявність у військовослужбовця необхідності такого догляду, тобто встановленого законодавством обов`язку здійснювати постійний догляд.

Статтями 202, 203 Сімейного кодексу України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Згідно статті 264, 266 Сімейного кодексу України внуки, правнуки зобов`язані піклуватися про своїх бабу, діда, прабабу, прадіда. Повнолітні внуки, правнуки зобов`язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу.

Тобто, обов`язок утримувати своїх діда чи баби виникає у повнолітніх внуків, якщо у них (діда або баби) немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, можуть надавати матеріальну допомогу.

Позивачем не було підтверджено відсутності зазначених осіб.

Окрім того, із доданих до рапорту документів випливало, що у особи з інвалідністю І групи є рідний син ОСОБА_4 , який згідно довідки Турійської селищної ради від 18.01.2024 № 11 та витягу № 187 від 04.08.2023 про зареєстрованих у житловому приміщенні проживає разом із своєю матір`ю.

Також, апелянт зазначає, що позивач згідно подання на звільнення військової частини НОМЕР_2 від 13.02.2024, перебуває на військовій службі із 24.02.2022. Для ОСОБА_3 була встановлена 1 А група інвалідності відповідно до довідки до акту огляду медико- соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 587260, із зазначенням потреби у постійному сторонньому догляді, лише 18.01.2024. Згідно витягу № 187 від 04.08.2023 про зареєстрованих у житловому, ОСОБА_3 зареєстрована із позивачем в одному приміщенні лише із 27.01.2023. Тому об`єктивно позивач не міг здійснювати постійний догляд за бабою до моменту перебування позивача на військовій службі.

Отже, позивачем не підтверджено наявності у нього обов`язків, необхідність виконання яких визначена законодавцем як підстава для звільнення з військової служби.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 № 3633-IX стаття 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» викладена в новій редакції. При цьому, пунктом 3 частини 12 нової редакції статті 26 вказаного Закону передбачено іншу підставу звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, зокрема необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько- консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції не застосував чинну норму статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Враховуючи зазначене вище, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки:

- суд не застосував статтю 51 Конституції України, згідно якої повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків;

- суд не застосував статті 202, 203 Сімейного кодексу України, згідно яких повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю;

- суд не застосував статті 264, 266 Сімейного кодексу України внуки, згідно яких правнуки зобов`язані піклуватися про своїх бабу, діда, прабабу, прадіда. Повнолітні внуки, правнуки зобов`язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу;

- суд не правильно витлумачив абзац 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (підставою звільнення є не лише потреба особи з інвалідністю І групи у постійному догляді, а і наявність у військовослужбовця необхідності такого догляду, тобто встановленого законодавством обов`язку здійснювати постійний догляд);

- суд не застосував чинну норму статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції приходить до висновку про відсутність необхідності доведення відсутності інших осіб, які могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю І групи, однак додатково зауважує, що син ОСОБА_3 , у зв`язку із наявним захворюванням та необхідністю постійного лікування, на думку суду, нездатний здійснювати належного догляду за своєю матір`ю.

В той же час в матеріалах справи відсутній належний медичний висновок про нездатність сина здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю.

У рішенні суд зазначає, що довідка Турійської селищної ради від 29 листопада 2023 року № 63 підтверджує факт догляду позивачем за ОСОБА_3 до перебування позивача на військовій службі.

В той же час, позивач згідно подання на звільнення військової частини НОМЕР_2 від 13.02.2024 перебуває на військовій службі із 24.02.2022. Для ОСОБА_3 була встановлена 1 А група інвалідності відповідно до довідки до акту огляду медико- соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 587260, із зазначенням потреби у постійному сторонньому догляді, лише 18.01.2024. Згідно витягу № 187 від 04.08.2023 про зареєстрованих у житловому, ОСОБА_3 зареєстрована із позивачем в одному приміщенні лише із 27.01.2023. Тому об`єктивно позивач не міг здійснювати постійний догляд до перебування позивача на військовій службі.

Отже, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив таку залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на даний момент проходить військову службу по мобілізації у військовій частині НОМЕР_3 , яка є окремим батальйоном в складі, в/ч НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 подано рапорт командиру третьої піхотної роти військової частини НОМЕР_2 щодо його звільнення з військової служби на підставі абзацу 6 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини або поважні причини: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю бабусею, яка є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного догляду (а.с. 55).

До вказаного рапорту були надані наступні документи: копія паспорту громадянина України серію НОМЕР_4 виданого 27 серпня 2012 року (а.с. 18-20); копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 виданого 14 травня 1996 року (а.с. 23); копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 виданого 15 листопада 1967 року (а.с. 24); довідка форми №5 від 03 жовтня 2023 року №2366; копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_7 видана 06 травня 2023 року (а.с. 25); копія паспорта громадянина України серії НОМЕР_8 виданого 30 травня 1996 року (а.с. 26-28); копія пенсійного посвідчення № НОМЕР_9 (а.с. 30); копія посвідчення серії НОМЕР_10 (а.с. 31); пояснення ОСОБА_3 (а.с. 32); копія довідки акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №587260 від 18 січня 2024 року (а.с. 33); витяг про реєстрацію в житловому будинку АДРЕСА_1 (а.с. 35); акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 04 вересня 2023 року (а.с. 36); довідка №63 від 29 листопада 2023 року (а.с. 39); довідка №253 від 29 листопада 2023 року (а.с. 38); довідка №11 від 18 січня 2024 року (а.с. 37); виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 10 січня 20224 року (а.с. 40).

Листом в/ч НОМЕР_1 від 05 березня 2024 року №2/32 повідомлено, що рапорт та додані документи повернуто без реалізації, тобто відмовлено у звільненні виходячи з наступного:

« 1. Зазначена у рапорті правова підстава звільнення (абзац 6 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу») не передбачає звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи.

2. Військовослужбовцем не підтверджено підставу звільнення. Згідно абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.

За вказаною підставою військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби у разі наявності у нього необхідності здійснювати догляд за особою з інвалідністю І групи. При цьому, підставою звільнення є не лише потреба особи з інвалідністю І групи у постійному догляді, а і наявність у військовослужбовця необхідності такого догляду, тобто встановленого законодавством обов`язку здійснювати постійний догляд.

Згідно ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Статтями 202, 203 Сімейного кодексу України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Згідно статей 264, 266 Сімейного кодексу України внуки, правнуки зобов`язані піклуватися про своїх бабу, діда, прабабу, прадіда. Повнолітні внуки, правнуки зобов`язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу.

Тобто, обов`язок утримувати своїх діда чи бабу виникає у повнолітніх внуків, якщо у них (діда або баби) немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, можуть надавати матеріальну допомогу.

Військовослужбовцем не підтверджено належними документами відсутності зазначених осіб. Окрім того, із доданих до рапорту документів випливає, що у особи з інвалідністю І групи є рідний син ОСОБА_4 , який згідно довідки Турійської селищної ради від 18.01.2024 № 11 та витягу № 187 від 04.08.2023 про зареєстрованих у житловому приміщенні проживає разом із своєю матір`ю.

Отже, військовослужбовцем не підтверджено наявності у нього обов`язків, необхідність виконання яких визначена законодавцем як підстава для звільнення з військової служби» (а.с. 41).

Позивач, вважаючи рішення в/ч НОМЕР_1 про відмову у звільнені ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України протиправними, звернувся до суду з даним позовом.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Надалі строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і такий стан триває в Україні дотепер.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Частиною першою статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (частина перша статті 2 Закону № 2232-ХІІ).

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (частина четверта статті 2 Закону № 2232-ХІІ).

Частиною шостою статті 2 Закону № 2232-ХІІ передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII ( в редакції на час подання рапорту) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): абзац 6 - у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; абзац 7 - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

При цьому, суд першої інстанції слушно зауважив, що зазначення позивачем в рапорті абзацу 6 в дійсності стосуються 7-го абзацу, а вказана помилка у даному випадку не впливає на правильність трактування підстави для його звільнення, бо у рапорті ОСОБА_1 її деталізував, вказавши «у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю бабусею, яка є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного догляду», тобто позивач здійснив цитування абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008).

Порядок звільнення визначено пунктом 233 Положення № 1153/2008 який передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац третій пункту 241 Положення № 1153/2008).

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 цього Положення.

Пунктом 12.1, розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за № 438/16454, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

Пунктом 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за № 438/16454, передбачено, що перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Згідно з пунктом 5 Переліку документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби (додаток 19) при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» та визначено підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII, зокрема через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед іншого такі як необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

На підставі статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Як уже зазначалось вище, позивач звернувся до відповідача із рапортом від 01 лютого 2024 року про звільнення за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи, а саме ОСОБА_3 , що підтверджується відповідними доказами наявними в матеріалах справи та не заперечується відповідачем.

Відповідач розглянувши поданий рапорт листом від 05 березня 2024 року №2/32 повідомив, що військовослужбовцем не підтверджено наявності у нього обов`язків, необхідність виконання яких визначена законодавцем як підстава для звільнення з військової служби.

Відповідно до Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі - Положення), відповідно до пункту 1 Положення, це Положення визначає порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями (далі - комісії).

Пунктом 3 Положення, передбачено, що медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Пунктом 8 Положення передбачено, що датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у відсотках вважається день надходження до комісії документів, зазначених у пункті 3 цього Положення. Інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) такого потерпілого встановлюються до першого числа місяця, що настає за місяцем, на який призначено повторний огляд.

В пункті 26 Положення зазначено: особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я особи з інвалідністю та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

В пункті 27 Положення, зазначено, що підставою для встановлення I групи інвалідності є стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, неспроможності до самообслуговування і спричиняють до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.

До I групи належать особи з найважчим станом здоров`я, які повністю не здатні до самообслуговування, потребують постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги, абсолютно залежні від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій або які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування.

Критеріями встановлення I групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності особи у значному III ступені: нездатність до самообслуговування чи повна залежність від інших осіб; нездатність до пересування чи повна залежність від інших осіб; нездатність до орієнтації (дезорієнтація); нездатність до спілкування; нездатність контролювати свою поведінку; значні обмеження здатності до навчання; нездатність до окремих видів трудової діяльності.

До підгрупи А I групи інвалідності належать особи з виключно високим ступенем втрати здоров`я, який спричиняє до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі інших осіб і фактичну нездатність до самообслуговування.

Критеріями встановлення підгрупи А I групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та повну залежність від інших осіб (необхідність постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги).

Особи з інвалідністю I групи із значно вираженим обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та проводити різні види трудової діяльності за умови їх забезпечення засобами компенсації фізичних дефектів або порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів, створення за необхідності спеціальних умов праці, у тому числі вдома.

Судом першої інстанції зґясовано, що ОСОБА_3 була встановлена 1 А група інвалідності відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 587260 (а.с. 33).

Абзацом 2 пункту 14.10 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170 (далі - Інструкція) передбачено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Відповідно до Переліку документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, який передбачений пунктом 5 додатком 19 вищенаведеної Інструкції, при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що позивачем при поданні рапорту про звільнення його з військової служби, була дотримана процедура подання ним відповідного рапорту та необхідних документів на підтвердження того факту, що він має право бути звільненим з військової служби у зв`язку з необхідністю ним здійснення постійного догляду за ОСОБА_3 з наявною у неї інвалідністю І групи, що передбачено підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, оскільки позивачем підтверджено наявність визначених Законом поважних причин.

Відхиляючи доводи відповідача, якими він обґрунтовує свою позицію - наявністю інших осіб, які могли б здійснювати постійний догляд, а саме рідним сином ОСОБА_3 , суд першої інстанції зауважив, що в абзаці 7 підпункту «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону № 2232-ХІІ відсутня необхідність доведення відсутності інших осіб, які могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю І групи, для випадків звільнення через необхідність догляду за такою особою. Тобто, позиція відповідача про те, що обов`язок доведення такої відсутності міститься в словах «у зв`язку з необхідністю постійного догляду» є безпідставною, адже законодавець в цій же нормі права відповідну обставину формулює шляхом її буквального зазначення.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Вжите у абзаці 7 підпункту «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону № 2232-ХІІ положення «у зв`язку з необхідністю постійного догляду» не може поширюватись на необмежене коло осіб, і може стосуватись осіб на яких покладено обов`язок здійснення такого постійного догляду.

При цьому, слід зауважити, що згідно ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Статтями 202, 203 Сімейного кодексу України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Згідно статей 264, 266 Сімейного кодексу України внуки, правнуки зобов`язані піклуватися про своїх бабу, діда, прабабу, прадіда. Повнолітні внуки, правнуки зобов`язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу.

Тобто, обов`язок утримувати своїх діда чи бабу виникає у повнолітніх внуків, якщо у них (діда або баби) немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Існування лише особи з інвалідністю I групи не є безумовною підставою для застосування положень абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону № 2232-ХІІ.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції врахував і ту обставину, що позивач при поданні рапорту додав акт обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_3 від 04 вересня 2023 року, яким встановлено, що ОСОБА_3 постійно хворіє, погано пересувається, погано бачить та немає можливості себе обслуговувати, а тому вона дійсно потребує постійного стороннього догляду зі сторони позивача (а.с. 36).

Довідкою, яка видана Турійською селищною радою від 18 січня 2024 року №11 встановлено, що ОСОБА_1 , онук ОСОБА_3 , до початку мобілізації здійснював за нею догляд, а ОСОБА_4 , її син, який проживає разом з нею, не може бути надавачем соціальних послуг за станом здоров`я (а.с. 37).

Однак, колегія судів критично оцінює вказані докази, бо як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 , перебуває на військовій службі із 24 лютого 2022 року.

Зареєстрованим його місцем проживання з 14.05.1996 є АДРЕСА_2 , відповідно його батько, ОСОБА_4 , за вказаною адресою зареєстрований з 09.01.1997, а баба, ОСОБА_3 , зареєстрована за вказаною адресою 27.01.1923(а.с.35). Більше того згідно довідки ГУ ПФУ у Волинській області(а.с.34) ОСОБА_3 є жителькою АДРЕСА_3 .

Відтак, сумнівною є обставина, що позивач здійснював догляд за своєю бабою, про що вказано у довідці Турійської селищної ради від 29 листопада 2023 року № 63.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що твердження Турійської селищної ради про те, що ОСОБА_4 , син ОСОБА_3 , який проживає разом з нею, не може бути надавачем соціальних послуг за станом здоров`я, та суду першої інстанції, що останній нездатний здійснювати належного догляду за своєю матір`ю не заслуговують на увагу, оскільки ні селищна рада а ні суд не наділені повноваженнями надавати висновки з даного питання.

Також, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що неоднозначне тлумачення положень абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону № 2232-ХІІ на даний час усунуто шляхом внесення відповідних зміню до Закону № 2232-ХІІ.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд апеляційної інстанції вважає, що підстав для задоволення позову не має.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, суд першої інстанції не вірно встановив обставини справи, та не правильно застосував норми матеріального та процесуального права, відтак рішення суду першої інстанції слід скасувати а у задоволенні позову відмовити залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 червня 2024 року у справі №140/3677/24 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула