Справа № 140/13949/24
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2025-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року ЛуцькСправа № 140/13949/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення від 10.09.2024 №20; зобов`язання відповідача призначити та виплачувати пенсію за вислугу років згідно пункту е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-XII) з дня звернення до органів ПФУ (03.09.2024), включивши до спеціального трудового стажу термін роботи з 15.09.1992 по 26.08.1996 на посаді вчителя хімії та біології в Дрозднівській середній школі.

Позов обґрунтований тим, що позивач 03.09.2024 звернулась до ГУ ПФУ в Волинській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти відповідно до пункту е статті 55 Закону №1788-XII, однак рішенням від 10.09.2024 №20 відповідач відмовив у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу, при цьому до спеціального стажу не було враховано період роботи з 15.08.1992 по 26.08.1996, оскільки виявлені виправлення в даті звільнення та даті наказу про звільнення.

Із таким рішенням позивач не погоджується, зазначивши, що період роботи з 15.08.1992 по 26.08.1996 підтверджується як записами її трудової книжки, так і довідкою від 19.08.2024 №02-46/42, виданою Дрозднівським ліцеєм Колодяжнеської сільської ради Волинської області, у свою чергу, відповідальність за введення трудової книжки покладається на виключно на роботодавця. Також зазначила, що її педагогічний стаж роботи станом на 31.08.2023 (залишення роботи, яка дає право на цю пенсію) становить більше 30 років, а тому вона має право на пенсію за вислугу років згідно пункту е статті 55 Закону №1788-XII.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити повністю, посилаючись на правомірність свого рішення від 10.09.2024 №20, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту е статті 55 Закону №1788-XII, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу. При цьому, зазначив, що період роботи позивача на посаді викладача в позашкільних закладах освіти не може бути зарахований до спеціального стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, а позивач не надала документів, які свідчать, що Дрозднівська середня школа є загальноосвітнім закладом.

У відповіді на відзив позивач підтримала позовні вимоги, з підстав, наведених у позовній заяві, та просила їх задовольнити. Додатково зазначила, що жоден із навчальних закладів, де вона працювала на посаді вчителя хімії та біології, не відносить до позашкільних навчальних закладів, тому доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, є надуманими та такими, що не відповідають дійсності.

Інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 03.09.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту е статті 55 Закону №1788-XII (а.с. 43).

Рішенням ГУ ПФУ у Волинській області від 10.09.2024 №20 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту е статті 55 Закону №1788-XII у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу (станом на 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців). При цьому, у вказаному рішенні зазначено, що загальний страховий стаж позивача складає 32 роки 4 місяці 25 днів; спеціальний стаж відповідно до пункту е статті 55 Закону №1788-XII (із змінами згідно із Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення) станом на 11.10.2017 становить 20 років 5 місяців 24 дні. До страхового та спеціального стажу згідно наданих документів не зараховано періоди згідно записів трудової книжки від 05.09.1986 з 15.08.1992 по 26.08.1996, оскільки виявлені необумовлені виправлення в даті звільнення та даті наказу про звільнення (а.с. 10, 45).

Незгода позивача із рішенням ГУ ПФУ у Волинській області від 10.09.2024 №20 стала підставою для звернення до суду із цим позовом.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом №1788-XII та Законом України від 09.03.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами) у сфері пенсійного забезпечення.

Статтею 2 Закону №1788-XII встановлено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Відповідно до статті 7 Закону №1788-XII звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Згідно зі статтею 51 Закону №1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Положеннями статті 52 Закону № 1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.

Пунктом е статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Надалі Законом України від 02.03.2015 №213-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення (далі - Закон №213-VIII, набрав чинності 01.04.2015) було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію за вислугу років для категорій працівників. Зокрема, пункт е статті 55 Закону №1788-ХІІ було викладено в іншій редакції, згідно з якою право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Законом України від 24.12.2015 №911-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України (далі - Закон №911-VIII) до пункту е статті 55 Закону №1788-ХІІ внесено зміни та в абзаці першому слова незалежно від віку замінено словами та цифрами після досягнення 55 років і; доповнено абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим, згідно з якими до досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Таким чином, Законом №911-VIII встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян - 55 років при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту а статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами №213-VIII та №911-VIII.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що зі змісту положень Закону №1788-ХІІ випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом а статті 54, пунктами а, б, в, г, д, е, є, ж статті 55 Закону №1788-ХІІ, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Конституційний Суд України виснував, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Згідно з пунктом 2 Рішення положення пункту а статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами №213-VIII та №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, з 04.06.2019 положення пункту е статті 55 Закону №1788-XII діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами №213-VIII та №911-VIII, а саме: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Тобто, особа, яка станом на момент звернення до Пенсійного органу має від 25 до 30 років спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, така особа має право на призначення пенсії за вислугу років, незалежно від її віку.

За змістом оскаржуваного рішення від 10.09.2024 №20 судом встановлено, що на момент звернення позивача із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону №1788-XII її страховий стаж становив 32 роки 4 місяці 25 днів, а спеціальний стаж станом на 11.10.2017 - 20 років 5 місяців 24 дні. При цьому до страхового та спеціального стажу згідно наданих документів не зараховано періоди згідно записів трудової книжки від 05.09.1986 з 15.08.1992 по 26.08.1996, оскільки виявлені виправлення в даті звільнення та даті наказу про звільнення.

Перевіряючи правомірність рішення ГУ ПФУ у Волинській області від 10.09.2024 №20 в частині незарахування позивачу до страхового та спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду її роботи з 15.08.1992 по 26.08.1996, суд зазначає таке.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із пунктом 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку № 637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Тобто, у разі якщо у трудовій книжці наявні усі необхідні записи підтверджувати трудовий стаж іншими документами законодавством не вимагається.

Станом на час початку ведення трудової книжки позивача від 05.09.1986 (а.с. 11-13) порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1.1 глави 1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції №162 встановлено, що всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також нагороди і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видачі наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні - в день звільнення і повинні чітко відповідати тексту наказу (розпорядженню). Записи проводяться арабськими цифрами (число та місяць двозначними).

За змістом абзаців першого-третього пункту 2.13 Інструкції №162 у графі 3 розділу «Відомості про роботу» у виді заголовка пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу. У графі 3 пишеться: «Прийнятий або призначений в такий-то цех, відділ, підрозділ, ділянку, виробництво» із зазначенням їх конкретного найменування, а також найменування роботи, професії або посади і присвоєного розряду.

Згідно із пунктами 2.25, 2.26 Інструкції №162 записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.

При звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження і заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи в даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (абзац перший пункту 4.1.Інструкції № 162).

Зазначена Інструкція в Україні не застосовується з прийняттям наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, яким затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція №58).Поряд з тим пункти 2.4, 2.14, 2.26, 2.27, 4.1 Інструкції №58 містять такі ж положення щодо внесення записів про трудову діяльність працівника.

Згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Із записів №№ 5-6 трудової книжки ОСОБА_1 від 05.09.1986 (а.с.11-13) встановлено, що позивач 15.08.1992 призначена на посаду вчителя хімії і біології Дрозднівської середньої школи (наказ №199 від 11.08.1992), а 26.08.1996 звільнена з посади за власним бажанням (наказ №39 від 26.08.1996).

Суд зауважує, що у розглядуваному випадку записи трудової книжки вчинені в хронологічному порядку, містять чітку дату прийому та звільнення з роботи, реквізити наказів (їх дату та номер), посаду на якій працювала позивач, підпис директора Дрозднівської середньої школи, та відбиток печатки при звільненні з роботи.

При цьому, дійсно в даті звільнення та даті наказу про звільнення - 26.08.1996 міститься виправлення, а саме в першій цифрі 2.

Однак суд зауважує, що у графі «Відомості про прийом роботу, переміщення по роботі і звільнення» зазначено, що позивач звільнена з посади вчителя хімії і біології Дрозднівської середньої школи за власним бажанням - 26.08.1996.

Більше того, суд зазначає, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

У постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а сформовано висновки, відповідно до яких підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Суд також враховує, що довідкою Дрозднівського ліцею Колодяжненської сільської ради Ковельського району Волинської області (Дрозднівська середня школа була перейменована на вказаний ліцей, про що свідчить довідка від 16.09.2024 №02-46/54 (а.с. 15)) від 19.08.2024 №02-46/42 підтверджено, що ОСОБА_1 дійсно працювала у Дрозднівській середній школі на посаді вчителя хімії і біології з 15.08.1992 (наказ №199 від 11.08.1992) по 26.08.1996 (наказ №39 від 26.08.1996), протягом періоду роботи без збереження заробітної плати не перебувала (а.с. 14).

При вирішенні даного спору суд також враховує, що за змістом пункту е статті 55 Закону №1788-XII законодавець уповноважив Кабінет Міністрів України визначати перелік посад працівників освіти, робота на яких зараховується до спеціального стажу, необхідного для набуття права на призначання пенсії за вислугу років.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік №909, зі змінами). Відповідно до розділу 1 Освіта Переліку №909 до таких закладів і установ освіти віднесено загальноосвітні навчальні заклади, військові загальноосвітні навчальні заклади, музичні і художні школи та посади у них, зокрема, учителі.

Відповідно до примітки 2 Переліку №909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України від 05.09.2017 №2145-VIII «Про освіту» невід`ємними складниками системи освіти є: дошкільна освіта; повна загальна середня освіта; позашкільна освіта; спеціалізована освіта; професійна (професійно-технічна) освіта; фахова передвища освіта; вища освіта; освіта дорослих, у тому числі післядипломна освіта.

Статтею 1 Закону України від 16.01.2020 № 463-IX «Про повну загальну середню освіту» визначено, що заклад загальної середньої освіти - юридична особа, основним видом діяльності якої є освітня діяльність, що провадиться на певному рівні (рівнях) повної загальної середньої освіти.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Дрозднівська середня школа (тепер Дрозднівський ліцей Колодяжненської сільської ради Ковельського району Волинської області) є комунальним закладом, видом діяльності якого є загальна середня освіта (КВЕД 85.31) (а.с.55).

З урахуванням наведеного суд відхиляє посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що позивач працювала на посаді викладача в позашкільних закладах освіти, позаяк Дрозднівська середня школа є загальноосвітнім навчальним закладом, а не закладом позашкільної освіти. Більше того про такі підстави для незарахування до спеціального стажу періоду роботи з 15.08.1992 по 26.08.1996 у рішенні ГУ ПФУ у Волинській області від 10.09.2024 №20 не зазначено.

З огляду на наведене та враховуючи займану позивачем посаду у Дрозднівській середній школі, суд дійшов висновку, що період роботи позивача на посаді вчителя з 15.08.1992 по 26.08.1996 підлягає зарахуванню до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту е статті 55 Закону №1788-XII.

Отже, мотиви прийняття ГУ ПФУ у Волинській області рішення від 10.09.2024 №20 в частині не зарахування до страхового та спеціального стажу періоду роботи з 15.08.1992 по 26.08.1996 є помилковими, не відповідають приписам чинного законодавства та принципу верховенства права, тому таке рішення в цій частині є протиправним.

Вирішуючи спір в частині зобов`язання відповідача призначити та виплачувати пенсію за вислугу років згідно пункту е статті 55 Закону XII з 03.09.2024, суд враховує наступне.

Як зазначалось вище, з 04.06.2019 положення пункту е статті 55 Закону №1788-XII діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами №213-VIII та №911-VIII.

Тобто, єдиною умовою для набуття позивачем права на призначення пенсії за вислугу років є наявність у неї станом на дату звернення за призначенням пенсії за вислугу років не менше 25 років спеціального стажу роботи.

В оскаржуваному рішенні від 10.09.2024 №20 зазначено, що спеціальний стаж позивача станом на 11.10.2017 становить 20 років 5 місяців 24 дні. Також з цього рішення та розрахунку стажу форми-РС право слідує, що позивачу до спеціального стажу зараховано періоди її роботи виключно по 11.10.2017 (а.с. 10, 45-46).

В той же час судом із записів трудової книжки ОСОБА_1 від 05.09.1986 (а.с.11-13) встановлено, що позивач після 11.10.2017 й надалі продовжила працювати, а саме з 01.09.2017 по 12.02.2018 позивач працювала на посаді вчителя хімії у ЗОШ І-ІІІ ступеня села Тойкут (записи №№11-12), з 05.03.2018 по 20.01.2020 - на посаді вчителя хімії та біології у Волинському обласному ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою імені Героїв Небесної Сотні (записи №№13-14), а з 21.01.2020 по 31.08.2023 - на посаді вчителя хімії у ЗЗСО І-ІІІ ступеня «Тойкутський ліцей» (записи №№15-16). Вказані періоди роботи позивача з 01.09.2017 по 12.02.2018, з 05.03.2018 по 20.01.2020 та з 21.01.2020 по 31.08.2023 додатково підтверджуються довідками Тойкутського ліцею Ковельської міської ради Волинської області від 12.08.2024 №01-45/27 (а.с. 21), Волинського обласного ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою імені Героїв Небесної Сотні від 15.08.2024 №1695/2 (а.с. 16), наказами від 31.08.2017 №16 (к-а), від 21.01.2020 №3 (к-а), від 31.08.2023 №16-к/тр (а.с. 22-24).

З урахуванням наведеного суд не може погодитися з діями відповідача щодо обрахунку спеціального стажу позивача виключно станом на 11.10.2017, виходячи з наступного.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон №1058-IV.

03.10.2017 прийнято Закон України № 2148-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій (далі Закон № 2148-VIII), яким з 11.10.2017 розділ XV Прикінцеві положення Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1.

Згідно з пунктом 2-1 Розділу ХV Прикінцеві положення Закону № 1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України Про пенсійне забезпечення.

Також Законом № 2148-VІІІ були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV Прикінцеві положення Закону № 1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:

До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України Про пенсійне забезпечення застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 з одного боку, та Законом № 1058-ІV з іншого в частині обмеження права на пільговий стаж, здобутий після 11.10.2017.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22 Конституції України).

У Рішенні від 22.05.2018 № 5-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що "положення частини третьої статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності" (абзац десятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України зазначає, що до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави. Гарантування державою цих прав, у тому числі права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй.

Одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної" (абзац шостий підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 № 1-р/2018).

Юридична визначеність є ключовою у питанні розуміння верховенства права; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин; юридична визначеність означає також, що необхідно у цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми (поняття „легітимні очікування") (Доповідь „Верховенство права", схвалена Європейською Комісією „За демократію через право" (Венеційською Комісією) на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року).

Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що обмеження пунктом 2.1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV врахування спеціального стажу, здобутого після 11.10.2017 для набуття права на призначення пенсії за вислугу років, є порушенням принципу юридичної визначеності та верховенства права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06.11.2023 у справі №240/24/21.

У цьому ж рішенні суд касаційної інстанції звернувся до позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованою в постанові від 03.11.2021 у зразковій справі № 360/3611/20 за подібних правовідносин:

«Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України").

Велика Палата Верховного Суду також не погоджується з посиланням скаржника на абзац другий пункту 16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, відповідно до якого положення Закону № 1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом № 2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку скаржника, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону № 1788-ХІІ відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду вважає, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону № 1788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV».

За такого правового регулювання та встановлених обставин, доводи відповідача, що спеціальний стаж роботи позивача підлягає обрахунку саме по 11.10.2017 є помилковими. У спірних правовідносинах застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019, а не Закону № 1058-ІV.

Відповідно, спеціальний стаж визначається не станом на 11.10.2017, а станом на дату звернення за призначенням пенсії.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення ГУ ПФУ у Волинській області від 10.09.2024 №20 про відмову позивачу в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту е статті 55 Закону №1788-XII є передчасним, протиправним та підлягає скасуванню.

Суд також враховує, що відповідач при розгляді заяви позивача констатував відсутність у позивача необхідного спеціального стажу станом на 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців, та з цих підстав відмовив у призначенні пенсії згідно із оскаржуваним рішенням від 10.09.2024 №20.

Водночас, за відсутності правової оцінки, наданої територіальним органом Пенсійного фонду України щодо наявності усіх умов для призначення позивачу пенсії (у цьому випадку щодо наявності необхідного спеціального стажу після 11.10.2017 з урахуванням усіх періодів робити згідно із трудовою книжкою), суд позбавлений у межах цієї справи можливості дійти категоричного висновку про наявність/відсутність у позивача права на призначення вказаної пенсії. Саме до повноважень органів ПФУ віднесено зарахування певних періодів трудової діяльності до спеціального стажу для призначення пенсій, тоді як суд такі повноваження не може перебирати та здійснює лише функцію судового контролю за правомірністю рішень про призначення/відмову у призначенні пенсій.

Відтак, позовні вимоги про зобов`язання вчинити дії належить задовольнити частково у спосіб прийняття судом рішення про зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати позивачу до страхового та спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, період роботи з 15.08.1992 по 26.08.1996 та повторно розглянути заяву позивача від 03.09.2024 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту е статті 55 Закону №1788-XII та прийняти відповідне рішення, з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 04.06.2019 та правової оцінки, наданої судом у цій справі, та про відмову у задоволенні решти позовних вимог зобов`язального характеру.

Згідно з частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Отже, у зв`язку із частковим задоволенням позову, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 807,46 грн., сплачений квитанцією від 25.11.2024 в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 243-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 10.09.2024 №20 про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового та спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, період роботи з 15.08.1992 по 26.08.1996.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.09.2024 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення та прийняти відповідне рішення, з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 04.06.2019 та правової оцінки, наданої судом у цій справі.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 807,46 грн. (вісімсот сім грн. 46 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43027, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, 6, ).

Суддя О. О. Андрусенко