Справа № 120/1583/25
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

м. Вінниця

17 лютого 2025 р. Справа № 120/1583/25

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Віятик Наталія Володимирівна, розглянувши матеріали позовної заяви за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Ужгородського відділу № 1 Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, Державного підприємства "Документ", Відокремленого підрозділу Державного підприємства "Документ" - філія в Польщі (центр у місті Вроцлав) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Ужгородського відділу № 1 Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, Державного підприємства "Документ", Відокремленого підрозділу Державного підприємства "Документ" - філія в Польщі (центр у місті Вроцлав) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст.171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Ознайомившись з позовною заявою та доданими матеріалами, вважаю, що зазначена позовна заява підлягає залишенню без руху з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно з пунктами 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Отже, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Отже, публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Публічно-правові відносини можна визначити як врегульовані правом суспільні відносини, що складаються в процесі здійснення державою, її органами та посадовими особами, іншими суб`єктами владних повноважень. Публічне право є певним чином функціонально-структурною підсистемою права, яка виражає державні, міждержавні і суспільні відносини. До предмета правового регулювання публічним правом належать такі об`єкти: побудова і функціонування держави та її інститутів; інститути громадянського суспільства; механізм і рівні самоврядування; засади правової системи, правотворчості і правозастосування; принципи, норми та інститути міждержавних відносин і міжнародних організацій.

У пункті 3.2 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, пов`язаних із соціальними виплатами" від 9 вересня 2010 року N 19-рп/2010 475 зазначається, що головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура.

Суд зазначає, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб`єктного складу участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб`єкта владних повноважень.

Загальними критеріями для того, щоб визначити за спірними правовідносинами адміністративну юрисдикцію, є суб`єктний склад сторін (однією із сторін повинен бути суб`єкт владних повноважень) та предмет спору відповідно до природи спірних правовідносин (наявність публічно-правових відносин між сторонами під час виконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій на основі законодавства, тобто при реалізації цим суб`єктом своїх владних функцій та повноважень, визначених законодавством). Спори з приводу владних управлінських рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені у межах приватних правовідносин до адміністративної юрисдикції не відносяться.

Окрім того, вирішальну роль у віднесенні спору до однієї з правових юрисдикцій відіграє підстава його виникнення та те, за захистом яких саме прав особа звернулась до суду.

З матеріалів позову вбачається, що позивач не погоджується зокрема, з бездіяльністю Державного підприємства "Документ" щодо відмови у передачі, доставці та видачі паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Разом з тим, суд акцентує увагу, що ДП "Документ" не належить до юридичних осіб публічного права, не є суб`єктом владних повноважень або особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а тому оскарження його рішень, дій чи бездіяльності не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

Судом встановлено, що положеннями Статуту Державного підприємства "Документ" визначено, що відповідачем як суб`єктом господарювання на договірних засадах надаються сервісні послуги, пов`язані із реалізацією особами їхніх прав у міграційній сфері.

Зокрема, з відкритих джерел судом встановлено (Інтернет-ресурс https://pasport.org.ua/files/Publichnyy-dohovir-pro-nadannia-posluh.pdf), ДП "Документ" (виконавець) пропонує фізичним особам (замовник) отримати послуги згідно публічного договору, відповідно до ст. ст. 633, 641 Цивільного кодексу України, умови якого є однакові для всіх замовників, беззастережне прийняття умов якого вважаються акцептуванням цієї оферти замовником, для чого виконавець публікує цей договір.

Відповідно до преамбули та ст.1-1 Закону України "Про захист прав споживачів" (далі у тексті - Закон) цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів, регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Згідно з п.п. 3, 17, 22 ст. 1 Закону виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Частиною 1 статті 2 Закону визначено, що законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями статті 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що на спірні правовідносини між позивачем та ДП "Документ" поширюється норми Закону України "Про захист прав споживачів" та повинні вирішуватись в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, суд зазначає, що позовні вимоги, що стосуються Державного підприємства "Документ" не може бути розглянуті в межах адміністративного судочинства.

Таким чином, суд вважає за належне вказати, що зазначені вище недоліки позовної заяви повинні бути усунені позивачем шляхом подання до суду належним чином оформленої позовної заяви та її копій з уточненим складом учасників спору та з уточненою прохальною частиною позову, у відповідності до вимог статті 160,161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 3 ст. 161 КАС України, до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору визначено Законом України "Про судовий збір".

Так, п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру ставка судового збору для фізичної особи становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 01.01.2025 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб складає 3028,00 грн.

Таким чином, ставка судового збору за подання адміністративного позову із однією вимогою немайнового характеру становить 1211,20 грн.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (абз. 2 ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір").

В даному ж випадку, як слідує зі змісту прохальної частини позовної заяви, позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Державної міграційної служби України щодо ухилення від обов`язку з оформлення та доставлення до Ужгородського відділу №1 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, бездіяльність Ужгородського відділу №1 ГУ ДМС України в Закарпатській області щодо ухилення від виконання обов`язку з передання готового документу разом з копіями заяви, заяви-анкети та актом-приймання передачі (у 2 примірниках) у встановленому порядку до Державного підприємства «Документ», бездіяльність Державного підприємства «Документ» щодо ухилення від обов`язку щодо здійснення доставки разом з копіями заяви, заяви-анкети та актом приймання передачі (у 2 примірниках) до його відокремленого підрозділу філії в Польщі (центр у м. Вроцлав), а також бездіяльність відокремленого підрозділу Державного підприємства «Документ» філії в Польщі (центр у м. Вроцлав) щодо ухилення від обов`язку щодо видачі ОСОБА_1 паспорта громадянина України для виїзду за кордон, замовленого 26.01.2024 (Заява приєднання №1650542 від 26.01.2024, рахунок-фактура № 1650542/1 до договору від 26.01.2024 та Акт виконаних робіт (наданих послуг) № 1650542/0), серії GH № 541389, дата видачі: 29.01.2024, дійсний до: 29.01.2034, орган, що видав 2110, оформленого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в порядку та на підставі законодавства України, яке було чинне на момент звернення з заявою про його оформлення 26.01.2024;

- зобов`язати Державну міграційну службу України вжити у межах своїх повноважень заходів із забезпечення оформлення та доставки оформленого на ім`я ОСОБА_1 паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , дата видачі: 29.01.2024, дійсний до: 29.01.2034, орган, що видав 2110, від Державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» до Ужгородського відділу №1 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області;

- зобов`язати Ужгородський відділ №1 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області передати оформлений на ім`я ОСОБА_1 паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , дата видачі: 29.01.2024, дійсний до: 29.01.2034, орган, що видав 2110, разом з копіями заяви, заяви-анкети та актом-приймання передачі (у 2 примірниках) у встановленому порядку до Державного підприємства «Документ»;

- зобов`язати Державне підприємство «Документ» здійснити доставку оформленого на ім`я ОСОБА_1 паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , дата видачі: 29.01.2024, дійсний до: 29.01.2034, орган, що видав 2110, разом з копіями заяви, заяви-анкети та актом приймання передачі (у 2 примірниках) до його відокремленого підрозділу філії в Польщі (центр у м. Вроцлав);

- зобов`язати відокремлений підрозділ Державного підприємства «Документ» філію в Польщі (центр у м. Вроцлав) видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , дата видачі: 29.01.2024, дійсний до: 29.01.2034, орган, що видав 2110, оформлений на його ім`я, в порядку та на підставі законодавства України, яке було чинне на момент звернення з заявою про його оформлення 26.01.2024, у тому числі без пред`явлення будь-яких військово-облікових документів.

Отже, фактично позивачем заявлено чотири вимоги немайнового характеру до чотирьох різних відповідачів.

Таким чином, належна до сплати сума судового збору за подання даного позову із чотирма вимогами немайнового характеру становить 3875,84 грн (1211, 20 грн. х 4 х 0,8 (ставка за подання позову через Електронний суд))

Натомість, згідно з доданою до позовної заяви квитанції від 05.02.2025, позивач сплатив судовий збір у розмірі 968,96 грн.

З огляду на викладене, позивачу слід надати докази сплати решти суми судового збору в розмірі 2 906,88 грн.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Однак із даним адміністративним позовом ОСОБА_1 звернувся 05.02.2025, пропустивши шестимісячний строк на звернення до суду із даними вимогами.

При цьому, подальші звернення позивача та отримання відповідей не утворює перебігу строку на звернення до суду із позовними вимогами задля вирішення спірних правовідносин, що виникли 29.04.2024 коли позивач дізнався про порушення своїх прав та інтересів.

Так, до позовної заяви додано клопотання про поновлення строку на звернення до суду із даними вимогами, в обґрунтування якого зазначено, що підрозділом Державної міграційної служби з кодом 2110 на ім`я позивача оформлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , дата видачі: 29.01.2024, дійсний до: 29.01.2034. Тобто, відповідне рішення про оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, замовленого позивачем 26.01.2024, прийняте 29.01.2024. Отже, з огляду на викладене граничний термін для видачі позивачу паспорту закінчився 30.01.2024, тобто 31.04.2024 являється днем, коли позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав та інтересів. Відтак, формально кінцевим строком звернення з даними позовними вимогами є 01.11.2024.

Однак, позивач просить суд звернути увагу на той факт, що пропуск строку звернення до суду, який обрахований вище, був пропущений ним не з огляду на його триваючу пасивну поведінку та недбале ігнорування факту порушення його прав суб`єктами владних повноважень.

Згідно відповіді ДП "Документ" на запит № 1.2/5.1-40 від 08.01.2025 в аналогічній справі підтвердив, а також за інформацією розміщеною на офіційному сайті Підприємства 23.04.2024, через технічні причини у закордонних підрозділах ДП "Документ" тимчасово призупинено видачу готових документів. На даний час відокремлені підрозділи ДП "Документ" за кордоном здійснюють видачу готових документів в тестовому режимі. Для попередження і недопущення повторного перевантаження системи, видача документів заявникам відбувається лише після отримання повідомлення про готовність, після чого заявник зможе отримати документи в установленому порядку. Так, навіть визнаючи у власній відповіді факт перебування у своєму розпорядженні виготовленого паспорта позивача, відповідач 4 підтвердив, що ним як суб`єктом владних повноважень прийнято рішення щодо фактичної видачі замовленого паспортного документа з відтермінуванням лише після отримання повторного повідомлення про готовність.

Будучи попередженим про поважність причин несвоєчасного надання адміністративної послуги, довірившись запевненням представників відповідача 4, позивач очікував повідомлення про готовність його документа до видачі у центрі відповідача 4, проявляючи розуміння до обставин, що склалися, та довіру до суб`єкта владних повноважень в особі відповідача 4, однак навіть по день подання позовної заяви позивач жодних повідомлень від відповідача 4 не отримав.

Таким чином, пропуск формального строку звернення позивача до суду зумовлений поведінкою суб`єктів владних повноважень, які хоч і з об`єктивних причин, однак з власної вини не змогли забезпечити своєчасне безперервне виконання своїх обов`язків та безперешкодне отримання замовлених та своєчасно оплачених громадянином адміністративних послуг".

Оцінюючи доводи та пояснення позивача, наведені у клопотанні про визнання причин пропущення строку на звернення до суду із даним позовом поважними, суд виходить з наступного.

За приписами частин 1, 2 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Частиною 1 статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Суд зазначає, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Таке правозастосування не є порушенням права особи на доступ до правосуддя, а є дотриманням принципу "Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt", згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує, в світлі якого і запроваджено обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача, вчинених на звернення позивача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Таким чином, доводи позивача щодо поважності причин пропуску ним строку на звернення до суду на увагу не заслуговують, оскільки є надуманими та жодним чином не підтверджують існування дійсних перешкод для своєчасного звернення до суду з такими вимогами.

Очікування повідомлення про готовність його документа після отримання відмови у видачі готового документу свідчить про очевидну бездіяльність позивача, а не про існування перешкод у своєчасному зверненні до суду після того, як позивач вже був обізнаним про порушення своїх прав.

Направлення ж в січні 2025 року на адреси відповідачів адвокатських запитів, а також заяви щодо видачі паспорту не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, а лише свідчить про дії, які почав вчиняти позивач (його представник) з метою захисту своїх прав.

Більш того, посилання представника позивача на введений в Україні правовий режим воєнного часу, як додаткової підстави для поновлення йому строку на звернення до суду, суд визнає неспроможними, адже позивач як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент звернення до суду, перебував на території Європейського союзу, тобто за межами території України, у зв`язку із чим не міг зазнавати складнощів, що обумовлені правовим режимом воєнного часу на території України.

Представник позивача наголошує, що пропуск строку звернення до суду був зумовлений поведінкою суб`єктів владних повноважень, які діяли "з власної вини".

Однак позивач мав можливість заздалегідь контролювати строки отримання послуг і в разі затримок подавати запити чи скарги, що могло б уникнути пропуску строку. Натомість позивач самостійно допустив недбалість та затримку у реалізації права на звернення до суду, і суб`єкти владних повноважень жодних перешкод цьому не утворювали.

Фактично позивач просить нівелювати взагалі інститут строку на звернення до суду з позовом, надавши перевагу в такий спосіб стороні позивача.

Суд враховує, що обмеження строку на звернення до адміністративного суду не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).

Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі "Perez de Rada Cavanilles v. Spain" ("Перез де Рада Каванілес проти Іспанії"), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року "Osman v. the United Kingdom" («Осман проти Сполученого Королівства»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Kreuz v. Poland» («Круз проти Польщі»), заява №28249/95).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Пономарьов проти України" від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Так, суд наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

До того ж, суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Відтак, суд приходить до висновку про неповажність причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом.

Враховуючи зазначене, позивачу необхідно подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням інших причин пропуску такого строку з наданням відповідних доказів.

Також, ч. 2 ст. 161 КАС України визначає, що у разі подання позовної заяви та доданих до неї документів в електронній формі через електронний кабінет до позовної заяви додаються докази надсилання її копії та копій доданих документів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 44 цього Кодексу.

Так, відповідачами визначено: Державну міграційну службу України, Ужгородський відділ №1 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, Державне підприємство "Документ", Відокремлений підрозділ Державного підприємства "Документ" - філія в Польщі (центру у м. Вроцлав).

До позову долучено докази його направлення Державній міграційній службі України, Головному управлінню Державної міграційної служби України в Закарпатській області та Державному підприємству "Документ".

Однак, не надано доказів направлення позовної заяви Відокремленому підрозділу Державного підприємства "Документ" - філія в Польщі (центру у м. Вроцлав) та Ужгородському відділу №1 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, які є окремими суб`єктами владних повноважень. Відтак, слід надати докази направлення позовної заяви із додатками Відокремленому підрозділу Державного підприємства "Документ" - філія в Польщі (центру у м. Вроцлав) та Ужгородському відділу №1 Головного управління Державної міграційної служби України.

Зазначені вище недоліки свідчать про невідповідність поданої позивачем позовної заяви вимогам, встановленим статтею 160 цього Кодексу.

За правилами, визначеними частиною 1 статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частини 2 статті 169 КАС України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

З огляду на викладене вважаю, що дану позовну заяву необхідно залишити без руху, надавши особі, яка її подала, строк для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 169, 248, 256 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Ужгородського відділу № 1 Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, Державного підприємства "Документ", Відокремленого підрозділу Державного підприємства "Документ" - філія в Польщі (центр у місті Вроцлав) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії залишити без руху.

Запропонувати позивачу у 10- денний строк з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви, зазначені в мотивувальній частині ухвали суду.

Копію ухвали надіслати позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає, набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна