Справа № 480/11066/23
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошового забезпечення,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), через представника звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, Військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 квітня 2023 року по 12 вересня 2023 року у розмірі 105 516 грн. 45 коп.
Свої вимоги мотивував тим, що відповідачем при виключенні позивача 12.04.2023 зі списків особового складу та всіх видів забезпечення проведено остаточний розрахунок з ним у зв`язку із звільненням лише 12.09.2023. Втім, при цьому, в порушення ст.ст.116, 117 КЗпП України, Військовою частиною НОМЕР_1 не було здійснено нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при його звільненні за період з 13.04.2023 по 12.09.2023, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідач у відзиві просив відмовити у задоволенні позову, оскільки вимоги є не законними, не обґрунтованими та не підлягають задоволенню. Відмітив, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.
У відповіді на відзив представник позивача вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові.
Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Як вбачається з позову та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану» був призваний на військову службу під час мобілізації та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 21.03.2023 № 43-РС ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку з 12.04.2023.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.04.2023 №104 ОСОБА_1 виключено зі списків військової частини НОМЕР_1 (а.с.10, 36), до якого у подальшому відповідачем було внесено зміни, та наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.04.2023 №104 доповнено новими абзацами наступного змісту:
«Виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2022 рік у кількості 10 діб.
Виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2023 рік у кількості 7 діб.
Виплатити одноразову допомогу при звільненні у розмірі 4% за кожен повний прослужений місяць - 7 місяців.»
Позивач, вважаючи що має право на виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, звернувся до суду за захистом своїх прав з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд вказує наступне.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу") закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Разом з тим, а ні Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", а ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців Збройних сил України стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за не отримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України), а порядок обчислення середнього грошового забезпечення - Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).
Так, за правилами статті 116 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
За змістом статті 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Указана редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала чинності з 19.07.2022.
Із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець фактично обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями.
Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 13.04.2023 (наступний день після звільнення позивача з військової служби) до 11.09.2023 (день, що передує дню фактичного розрахунку з позивачем), а тому до спірних відносин застосовується редакція КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ (19.07.2022) і після цього, якою роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток за шість місяців після звільнення, у разі порушення строків виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум.
Представник відповідача, обґрунтовуючи позицію, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц, стверджував про необхідність врахування критеріїв зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.
З огляду на вказане, судом не приймаються до уваги доводи відповідача у відзиві щодо застосування принципу співмірності суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив позивачу при звільненні з військової служби.
Оскільки відповідачем не було здійснено з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, то позивач має право на застосування статті 117 КЗпП України в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та б е з застосування принципу співмірності суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.
Визначаючись із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням висновків Верховного Суду, який підлягає виплаті, суд враховує наступне.
Згідно з пп. л п. 1 розділу І Порядку № 100 цей Порядок застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати.
Абзацом 4 пункту 2 Порядку №100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктами 3 та 4 Порядку №100 визначено складові, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, а також виплати, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.
Особливості обрахунку розміру середньої заробітної плати за останні два місяці роботи наведено у пункті 8 Порядку №100, згідно із яким нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Затримка розрахунку при звільненні за період з 13.04.2023 до 11.09.2023 становить 152 календарний день.
Враховуючи вищенаведене, середній заробіток, який повинен бути виплачений позивачу, складає 106 603,68грн. (701,34грн. х 152 день).
За приписами п. 1 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Отже, враховуючи вищезазначене та з огляду на не вірний розрахунок позивачем середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд, з урахуванням вимог ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою ефективного захисту прав позивача, вважає необхідним вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не виплаті позивачу середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 13.04.2023 до 11.09.2023 та стягнути з відповідача 106 603,68грн. середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільнення за цей період.
Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про стягнення грошового забезпечення задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 13.04.2023 до 11.09.2023.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 106 603,68грн. середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільнення за період з 13.04.2023 до 11.09.2023.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 17.02.2025.

Суддя І.Г. Шевченко