Справа № 240/6611/24
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2025-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/6611/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Майстренко Наталія Миколаївна

Суддя-доповідач - Залімський І. Г.

12 лютого 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Мацького Є.М. Сушка О.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 23 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 13.03.2024 № 89 в частині призначення їй щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці з 05.03.2024 і незарахування до стажу, що дає право на відставку, стажу роботи в галузі права 2 роки на посаді юрисконсульта з 24.04.1990 по 23.04.1992;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області прийняти рішення про зарахування до стажу, що дає право на відставку, стаж роботи в галузі права 2 роки на посаді юрисконсульта з 24.04.1990 по 23.04.1992, а всього 31 рік 5 місяців 22 дні, та призначити щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці з 09.02.2024 на підставі і у розмірах, визначених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", як призначеного вперше, у розмірі 72 % від розміру суддівської винагороди.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23.07.2024 позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 23.07.2024 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачу правомірно призначено довічне грошове утримання судді у відставці з моменту звернення до органу Пенсійного фонду з відповідною заявою на підставі норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". До стажу роботи, який дає судді право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, не підлягає до зарахування стаж її роботи в галузі права 2 роки на посаді юрисконсульта Житомирського обласного державного комунального комерційного оптово-роздрібного підприємства "Взуття" з 24.04.1990 по 23.04.1992.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому вказала на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважила, що до стажу роботи, який дає їй право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання повинен зарахуватися стаж роботи в галузі права 2 роки на посаді юрисконсульта з 24.04.1990 по 23.04.1992, які передували обранню на посаду судді і стали підставою такого обрання. Зарахування вказаного 2-річного стажу є підставою для збільшення відсоткової ставки від суддівської винагороди при визначенні розміру щомісячного довічного грошового утримання до 72 %.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2024, з урахуванням п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 працювала суддею Вищого адміністративного суду України.

Після досягнення 01.04.2021 пенсійного віку позивачу було призначено пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Вища рада правосуддя 08.02.2024 прийняла рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Позивач 05.03.2024 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці.

Із особистого кабінету на сайті Пенсійного фонду позивачем встановлено, що довічне грошове утримання їй призначено не з моменту звільнення, а з моменту звернення із заявою, у неповному розмірі і без зарахування стажу за юридичною спеціальністю.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулася до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що до стажу позивача, що дає їй право на відставку, належить зарахувати стаж роботи в галузі права 2 роки на посаді юрисконсульта з 24.04.1990 по 23.04.1992. У зв`язку із чим, стаж позивача складає 31 рік 5 місяців 22 дні, та надає їй право на щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці з 09.02.2024 на підставі і у розмірах, визначених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", як призначеного вперше, у розмірі 72 % від розміру суддівської винагороди.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 зазначив, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

У Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

За приписами п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України, матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів у відставці визначено Законом України "Про судоустрій і статус суддів", яким запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд на час виходу ОСОБА_1 у відставку визначає Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII).

Відповідно до статті 142 Закон № 1402-VIII судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;

2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Із змісту наведених правових норм слідує, що порядок призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання визначається виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів". Суддя-жінка, яка виходить у відставку і не досягла віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", отримує щомісячне довічне грошове утримання. Право вибору у такого судді між довічним грошовим утриманням і пенсією на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виникає у разі досягнення встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку.

Встановлено, що на момент виходу у відставку ОСОБА_1 виповнилось 62 роки, тобто вона досягла пенсійного віку, визначеного статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Відтак, набула право вибору між довічним грошовим утриманням і пенсією на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Вказане право вибору було реалізовано позивачем шляхом подачі заяви до пенсійного органу 05.03.2024 з проханням призначити щомісячне довічне грошове утримання саме з наступного дня після звільнення з посади судді - 09.02.2024.

Відповідно до п. 3 Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 3-1 від 25.08.2008 (у редакції постанови від 09.02.2003), щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня, наступного за днем звільнення судді з посади у відставку або звільнення/припинення повноважень судді Конституційного Суду України (далі - звільнення судді з посади), якщо звернення за призначенням щомісячного довічного грошового утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади. У разі звернення пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня звернення за його призначенням.

Тобто, щомісячне довічне грошове утримання призначається з наступного дня після звільнення.

Тому, є помилковим призначення позивачу довічного грошового утримання судді у відставці з моменту звернення до органу Пенсійного фонду з відповідною заявою на підставі норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки вона скористалася своїм правом вибору між загальною пенсією і довічним грошовим утриманням у встановленому законодавством порядку, а призначення і виплата такого утримання повинні здійснюватися виключно згідно з нормами Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно із пунктом 2 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон № 2453-VI, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Відповідно до частини першої статті 116 Закону № 1402 суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Абзацом 4 пункту 34 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402 визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

На час призначена позивача суддею діяв Закон України "Про статус суддів" від 15.12.1992 № 2862 (Закон № 2862).

Частиною 4 статті 43 Закону № 2862 передбачалось, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах а місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Законом "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у зв`язку з прийняттям Закону України "Про Вищий антикорупційний суд" № 2509 від 12.07.2018 року статтю 137 Закону № 1402 доповнено частиною другою, відповідно до якої до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Зазначена норма набула чинності з 05 серпня 2018 року, тобто в той час, коли позивач була діючим суддею.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.05.2019 у справі № 9901/805/18 сформулювала правову позицію, відповідно до якої ч. 2 ст. 137 Закону про судоустрій 2016 року потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення.

Стаття 7 Закону № 2862 передбачала, що право на зайняття посади судді районного (міського), міжрайонного (окружного) суду, військового суду гарнізону має громадянин України, який досяг на день обрання 25 років, має вищу юридичну освіту і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.

Відтак, оскільки стаж роботи позивача на посаді судді становить більше ніж 29 років (при достатніх 10), то до стажу роботи, який дає судді право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, підлягає до зарахування також стаж її роботи в галузі права 2 роки на посаді юрисконсульта Житомирського обласного державного комунального комерційного оптово-роздрібного підприємства "Взуття" з 24.04.1990 по 23.04.1992, які передували обранню на посаду судді і стали підставою такого обрання.

Крім того, період роботи позивача на посаді юрисконсульта з 24.04.1990 по 23.04.1992 був включений в розрахунок стажу судді Вищого адміністративного суду України, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання.

Зарахування до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, дворічного стажу роботи на посаді юрисконсульта, з урахуванням вказаних приписів статті 142 Закону №1402-VIII, є підставою для підвищення щомісячного довічного грошового утримання позивача до 72 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (50% + 11 х 2 (за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років)).

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 23 липня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Мацький Є.М. Сушко О.О.