Справа № 340/3858/24
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2025-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 лютого 2025 року м. Дніпросправа № 340/3858/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року в адміністративній справі №340/3858/24 (головуючий суддя першої інстанції - Притула К.М.) за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 12.06.2024 року звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову серії ПШ №054172 від 28.05.2024 року про застосування до нього адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17000 грн..

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, зазначених в позові.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права. Апелянт вказує, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини у справі, оскільки відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень, неправомірно застосував норму матеріального права (абз.3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт») до позивача з огляду на те, що відповідальність за порушення вказаного закону має нести автомобільний перевізник, а позивач в даному випадку був лише власником транспортного засобу та не здійснював перевезення вантажів. Скаржник зазначає, що товарно-транспортна накладна №7 від 05.03.2024 року, яка була надана відповідачу та долучена до матеріалів справи, підтвердила, що позивач не був автомобільним перевізником 05.03.2024 року.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований як фізична особа-підприємець з 24.02.2000 року. Основним видом діяльності згідно з ЄДРПОУ є вантажний автомобільний транспорт (код 49.41), перебуває на податковому обліку в органах ДПС України.

Відповідач - Державна служба України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області є суб`єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізує надані йому Законом України «Про автомобільний транспорт» повноваження.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що згідно із направленням на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 29.02.2024 року №012992 посадовими особами відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області 05.03.2024 року о 13 год. 50 хв. проведена рейдова перевірка транспортного засобу марки DAF, державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ФОП ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 , водій - ОСОБА_2 . Місце проведення перевірки: а/д Н-16 39км.+ 800м.

За результатами рейдової перевірки складено акт від 05.03.2024 року №054296, згідно висновків якого під час перевірки виявлено порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та наказу МТУ №363 від 14.10.1997 року, а саме: перевізник не забезпечив водія товарно-транспортною накладною або іншим визначеним законодавством документом на вантаж.

На підставі вказаного акту відповідачем 28.05.2024 року винесено постанову серії ПШ №054172 про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно- господарського штрафу в розмірі 17000,00 грн..

Копію вказаної постанови направлено позивачу засобами поштового зв`язку та отримано позивачем 30.03.2024 року.

Не погодившись з постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу, позивач оскаржив таку постанову до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Правовідносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень врегульовано Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року №2344-ІІІ (далі по тексту - Закон №2344-ІІІ у редакції на час спірних відносин).

Відповідно до статті 5 Закону №2344-ІІІ основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

Повноваження відповідача, порядок призначення та проведення рейдової перевірки позивачем не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції в цій частині рішення суду першої інстанції не перевіряється.

Відповідно до частин першої та другої статті 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Приписами частини першої статті 250 ГК України передбачено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Суд першої інстанції обґрунтовано визначив, що строк застосування штрафу за порушення законодавства про автомобільний транспорт врегульовано частиною першою статті 250 ГК України і становить шість місяців з дня виявлення порушення, але не більше як рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законом правил здійснення перевезення пасажирів чи/та вантажів.

У справі, що розглядалось, акт проведення перевірки складено 05.03.2024 року, а спірну постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу прийнято 28.05.2024 року.

Отже, у спірних правовідносинах відповідачем не було порушено строку застосування адміністративно-господарських санкцій.

Відповідно до статті 1 Закону №2344-ІІІ товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до частини другої статті 48 Закону №2344-ІІІ документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Обов`язкові ж реквізити товарно-транспортної накладної визначено частиною третьою статті 48 Закону №2344-ІІІ.

За змістом частини другої статті 49 Закону №2344-ІІІ водій транспортного засобу зобов`язаний, зокрема: мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень; дотримуватися визначеного режиму праці та відпочинку.

Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, які визначають права, обов`язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - Перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - замовників, затверджені наказом Міністерства транспорту України 14.10.1997 року №363 (далі по тексту - Правила №363).

Згідно пункту 11.1 розділу 11 Правил №363 основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора. Оформлення товарно-транспортної накладної в електронній формі (далі - е-ТТН) здійснюється відповідно до абзацу четвертого цього пункту. Е-ТТН підписується за допомогою електронного підпису (далі - ЕП) водія та/або експедитора, відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача. Створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання, знищення е-ТТН здійснюється відповідно до законів України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронні довірчі послуги». Сторони можуть внести до товарно-транспортної накладної будь-яку іншу інформацію, яку вони вважають необхідною. Залежно від виду вантажу та його специфічних властивостей до основних документів додаються інші (сертифікати, свідоцтва тощо), що визначається правилами перевезень зазначених вантажів, у паперовому та/або електронному вигляді. У разі оформлення е-ТТН супровідні документи також додаються в електронній формі. У разі оформлення товарно-транспортної накладної у паперовій формі супровідні документи додаються в паперовій формі за підписом відповідальних осіб.

Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля (п.11.2 розділу 11 Правил №363).

Таким чином, положеннями чинного законодавства визначений перелік документів, які повинні мати автомобільні перевізники та водії для здійснення внутрішніх перевезень, одним із яких є товарно-транспортна накладна, яку законодавець визначив як єдиний та основний документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені Законом №2344-ІІІ та Правилами №363.

Тому відсутність такого документа під час перевірки уповноваженим органом є підставою для притягнення перевізника до відповідальності, установленої абз.3 частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ.

Виключенням з цього правила є лише випадки перевезення фізичною особою за рахунок власних коштів та для власних потреб (ст.1 Закону №2344-ІІІ).

З матеріалів справи вбачається, що підставою для висновку відповідача про порушення позивачем вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» слугувала відсутність у водія на час проведення рейдової перевірки товарно-транспортної накладної на вантаж.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за результатами рейдової перевірки складено акт від 05.03.2024 року №054296, згідно якого 05.03.2024 року о 13 год. 50 хв. проведена рейдова перевірка транспортного засобу марки DAF, державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ФОП ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 , водій - ОСОБА_2 . Місце проведення перевірки: а/д Н-16 39км.+ 800м. Висновками акту перевірки виявлено порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та наказу МТУ №363 від 14.10.1997 року, а саме: перевізник не забезпечив водія товарно-транспортною накладною або іншим визначеним законодавством документом на вантаж.

Відсутність на час проведення перевірки у водія товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документа на вантаж позивачем і в адміністративному позові, і в апеляційній скарзі не заперечується.

Позивач в позові та в апеляційній скарзі зазначає, що не є перевізником, оскільки належним йому транспортним засобом ДАФ, державний номер НОМЕР_2 , він фактично не розпоряджався, так як по усній домовленості він передав його у тимчасове безкоштовне користування Товариству з обмеженою відповідальністю «ЯНІ ВЕСТ» у період з 01.03.2024 року по 31.03.2024 року.

Таке посилання позивача апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки як зазначалось вище, відповідно до частини другої статті 48 Закону №2344-ІІІ обов`язковими документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів, зокрема, для автомобільного перевізника є документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах.

Натомість, будь-яких підтверджуючих документів про передачу транспортного засобу марки DAF, державний номерний знак НОМЕР_2 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_1 , у користування (навіть безкоштовне) ТОВ «Яні Вест», позивачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано, та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Також в позові та в апеляційній скарзі позивач посилається на товарно-транспортну накладну №7 від 05.03.2024 року, копію якої ним було надано до Державної служби безпеки на транспорті у Кіровоградській області разом із заявою від 10.04.2024 року.

При цьому, в заяві ОСОБА_1 зазначив лише про те, що під час перевірки водій пояснив, що ТТН загубилася і він не міг її надати, а також позивач просив не наказувати його, оскільки він надає ТТН від 05.03.2024 року (а.с.24).

Вказана заява не містить посилань на те, що у день перевірки позивач не був перевізником.

З аналізу товарно-транспортної накладної та наданого до матеріалів справи відеозапису фіксації перевірки апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно відеозапису водій транспортного засобу ДАФ державний номер НОМЕР_2 (як встановлено з посвідчення водія - ОСОБА_3 ) пояснив, що у нього відсутня ттн на вантаж, що власником автомобіля та перевізником є Харкавий, здійснює перевезення сої та підтвердив, що товарно-транспорта накладна йому не надавалась взагалі. Крім того, пояснив, що перевезення вантажу сої здійснювалось з пункту навантаження м.Золотоноша Черкаської області до населеного пункту в Одеській області, а «товарку» та аванс йому передадуть в Умані. Також із запису вбачається, що водій питав у інспектора як можливо вирішити питання без складання акту та чи можливо написати в акті про втрату ттн.

Суд апеляційної інстанції вказаний відеозапис визнає належним та допустимим доказом. Пояснення водієм та відповіді на питання інспектора під час перевірки надавались особисто, без примушення, після складання акту водій власноручно зробив в акті запис про «нібито» втрату ттн під час ремонту автомобіля та підписав акт.

Натомість, відомості зазначені у наданій до матеріалів справи ТТН №7 від 05.03.2024 року, в якій автомобільним перевізником зазначено ТОВ «Яні Вест» та яка надавалась відповідачеві під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, вказано про перевезення пшениці з м.Києва до м.Полтави, що повністю суперечить поясненням, наданим водієм під час проведення перевірки.

Вказане вище спростовує посилання позивача про те, що надана ттн підтверджує його доводи, що він не є перевізником.

Навпаки, надана позивачем 10.04.2024 року ттн від 05.03.2024 року, без подання ттн під час перевірки та без документа, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах ТОВ «Яні Вест», підтверджує, що позивач намагається уникнути відповідальності за виявлене перевіркою порушення.

Верховний Суд у постанові від 19.10.2023 року у справі № 640/27759/21, з-поміж іншого зазначив, що в цьому контексті основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 КАС України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 КАС України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року в адміністративній справі №340/3858/24 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року в адміністративній справі №340/3858/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко