Справа № 489/9609/24
Суддя: Микульшина Г. А.
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 489/9609/24
Провадження № 2-а/489/28/25
РІШЕННЯ

Іменем України

17 лютого 2025 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі

головуючого судді Микульшиної Г.А.,

із секретарем судового засідання Тищенко Д.О.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Задоєнка О.В., який приймає участь у розгляді справи в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

встановив:

В грудні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Задоєнка О.В. звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову № 819 від 15.11.2024 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрити; стягнути з відповідача сплачений судовий збір в розмірі 1 211,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що скориставшись своїм правом щодо отримання відстрочки від призову під час мобілізації позивачем 07.11.2024 на розгляд комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 було подано заяву з підтверджуючими документами щодо оформлення відстрочки на підставі п. 1 ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - шляхом направлення поштового відправлення. Оскільки станом на 13.11.2024 ОСОБА_1 не було отримано повідомлення про вручення відповідачу його заяви про надання відстрочки, позивач особисто того ж дня з`явився до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою подання такої заяви. Однак подані позивачем документів не були прийняті та, натомість, працівники ІНФОРМАЦІЯ_2 намагались примусово змусити його пройти ВЛК, що, на його переконання, суперечить вимогам діючого законодавства, зокрема п. 63 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації в особливий період.

13.11.2024 відносно позивача складено протокол № 812 про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. На переконання позивача, при складанні даного протоколу було допущено ряд порушень. Зокрема, відсутні будь-які докази на підтвердження того, що він відмовився від проходження ВЛК; свідки, які засвідчили своїми підписами факт відмови позивача від ознайомлення з протоколом, є працівниками відповідача та, відповідно, заінтересованими особами. 15.11.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 було винесено відносно ОСОБА_1 постанову № 819 за справою про адміністративне правопорушення, якою на позивача накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 17 000,00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.210-1 КУпАП. Копію оскаржуваної постанови ОСОБА_1 отримав шляхом поштового відправлення 04.12.2024.

Посилаючись на порушення п. 63 Постанови КМУ № 560 при направленні позивача на ВЛК, позивач просить скасувати оскаржувану постанову.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09.12.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

03.02.2024 на адресу суду від представника ІНФОРМАЦІЯ_3 надійшов відзив на позовну заяв, згідно якого він просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти позову посилався на дотримання відповідачем порядку розгляду протоколу та винесення постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. Вказував на те, що проходження медичного огляду на визначення придатності до військової служби є не правом, а обов`язком громадян України. Станом на 13.11.2024 ОСОБА_1 не мав діючої довідки про проходження ВЛК, в зв`язку з чим і був направлений на проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби. Проте отримувати направлення на проходження ВЛК та повістку позивач відмовився.

13.02.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої він посилався на порушення представником ІНФОРМАЦІЯ_2 процесуального порядку направлення відзиву на позовну заяву та наполягав на задоволенні позову в повному обсязі.

15.02.2025 від представника позивача надійшла заява про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 7 500,00 грн. та судового збору у розмірі 1 211,20 грн.

Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.02.2025 представник позивача адвокат Задоєнко О.В. приймає участь у розгляді справи в режимі відеоконференції.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Задоєнко О.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 в судове засідання не з`явився, 17.02.2025 подав суду клопотання про розгляд справи без його участі. У відзиві позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. При цьому 17.02.2025 також направив суду заяву про зменшення витрат на правничу допомогу у разі задоволення позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи і встановивши фактичні обставини, суд дійшов наступного.

Положеннями ч. 9 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є військовозобов`язаним.

07.11.2024 ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» поштовим відправленням № 9453 з описом вкладення направив на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 заяву про надання відстрочки від призову під час мобілізації на підставі п. 1 ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Дане відправлення отримано ІНФОРМАЦІЯ_5 11.11.2024 (а.с. 26).

Оскільки у ОСОБА_1 були відсутні відомості про отримання його заяви відповідачем, 13.11.2024 він з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою особисто подати заяву про надання відстрочки від призову. Проте того ж дня в приміщення РТЦК йому було запропоновано отримати повістку на проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби та направлення для встановлення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я (а.с. 48, 49).

ОСОБА_1 отримувати направлення на проходження ВЛК та повістку відмовився, про що працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 складені відповідні акти.

13.11.2024 відносно позивача складено протокол № 812 від 13.11.2024 про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, згідно якого ОСОБА_1 відмовився від отримання повістки на проходження ВЛК та в подальшому від проходження ВЛК (а.с. 23-24). Від підпису в протоколі про адміністративне правопорушення позивач відмовився, що підтверджується підписами свідків.

Згідно постанови № 819 за справою про адміністративне правопорушення 13.11.2024 ОСОБА_1 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 . 13.11.2024 під час проведення перевірки щодо наявності військово-облікового документу та правильності військового обліку було встановлено, що гр. ОСОБА_1 є військовозобов`язаним, перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_5 , та будучи направленим на проходження військово-лікарської комісії з метою встановлення ступеня придатності до військової служби, відмовився від отримання повістки та в подальшому від проходження військово-лікарської комісії (а.с. 13-14). Позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000,00 грн. ОСОБА_1 на розгляд справи про адміністративне правопорушення не з`явився, про що було зазначено у вказаній постанові.

У відповідності до повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23.11.2024, за вих. № 14136, долученого до матеріалів справи, заява ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації надійшла до ІНФОРМАЦІЯ_2 12.11.2024 за вх. № 3110-к (а.с. 27).

Згідно повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_2 19.11.2024 за вих. № 13923 за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 комісією 18.11.2024 ухвалено рішення № 24 про відмову у наданні йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (а.с. 28).

Положеннями ч. 9 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

У відповідності до ст. 21 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаний та резервістів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1487 від 30.12.2022, взяттю на персонально-первинний та персональний військовий облік в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях підлягають громадяни України з числа призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Взяття громадян на персонально-первинний та персональний військовий облік, а також їх виключення з такого обліку здійснюється лише після взяття (зняття, виключення) зазначених громадян на військовий облік (з військового обліку) у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, відповідних підрозділах розвідувальних органів.

Згідно ст. 3 зазначеного Порядку для забезпечення військового обліку громадян України використовується Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який призначений для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Виходячи з матеріалів справи та враховуючи викладене встановлено, що позивач ОСОБА_1 є військовозобов`язаним.

Частиною 3 статті 210-1 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинені в особливий період.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливим періодом є період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від № 2102-ІХ від 24.02.2022, в Україні введений воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Згідно з Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженим Законом України № 2105-ІХ від 24.02.2022, оголошується та проводиться загальна мобілізація (в подальшому Указами Президента воєнний стан та строк загальної мобілізації було неодноразово продовжено та вони існували 13.11.2024, тобто станом на дату винесення оскаржуваної постанови).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (ч. 2 ст. 235 КУпАП).

Таким чином, з 24.02.2022 в Україні діє особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено про проведення загальної мобілізації, яку в подальшому було продовжено і яка діяла станом на час притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно п. 58 Постанови КМУ № 560 від 16.05.2024 (далі постанова КМУ № 560) за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на-ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.

Органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства,установи та організації зобов`язані оформити відстрочку від призову на військову службу підчас мобілізації військовозобов`язаним працівникам (державнимслужбовцям), які заброньовані у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, а також посадовим (службовим) особам, зазначеним у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5, у районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, на території відповідальності якого вони розміщуються. До відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки подаються документи, зазначені у переліку згідно з додатком 5.

Відповідно до п. 59 постанови КМУ № 560 відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлятися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на відстрочку з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно п. 63 цієї постанови в редакції на час винесення постанови, військовозобов`язані, які звернулися до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки з заявою про надання відстрочки, до прийняття рішення відповідною комісією не направляються для проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.

У разі ухвалення комісією рішення про відмову у наданні відстрочки військовозобов`язаний, який підлягає призову на військову службу під час мобілізації, направляється на медичний огляд для визначення придатності до військової служби.

Військовозобов`язані, у яких строк дії відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не завершився, на медичний огляд не направляються, крім випадків, коли військовозобов`язані приймаються на військову службу за контрактом.

Суд наголошує, що в постанові про адміністративне правопорушення № 819 від 15.11.2024 не зазначено, зокрема відомості щодо перевірки тверджень ОСОБА_1 про його звернення 07.11.2024 із заявою про відстрочку до ІНФОРМАЦІЯ_6 про те що він має право на відстрочку на підставі п. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" і те, що відповідні документи були подані до РТЦК та отримані ним 12.11.2024. В такому випадку працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 порушено п. 63 Постанови КМУ № 560 від 16.05.2024, а саме - військовозобов`язані, які звернулися до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки з заявою про надання відстрочки, до прийняття рішення відповідною комісією не направляються для проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.

Будь-які докази стороною відповідача в обґрунтування правомірності винесення 15.11.2024 оскаржуваної постанови не надано.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

За загальним правилом судочинства в справах про адміністративні правопорушення, суд може брати до уваги лише ті докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у провадженні, та інших обставин, які мають значення для провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Європейський суд неодноразово наголошував, що судочинство у національних судах повинно здійснюватися «згідно із законом».

У п. 44 рішення по справі «Корнєв та Карпенко проти України» від 30 вересня 2010 року Суд наголосив, що суди повинні забезпечувати дотримання матеріальних та процесуальних норм.

Для притягнення особи до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачяться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

На переконання суду, встановлені в ході розгляду справи обставини, у своїй сукупності свідчать про необґрунтованість та незаконність оскаржуваної постанови.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Частиною 2 ст. 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що будь-які докази, що підтверджують вину позивача у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП, суду не надані, суд вважає за необхідне оскаржувану постанову скасувати, справу про адміністративне правопорушення закрити у зв`язку із відсутністю в діях останнього події та складу інкримінованого правопорушення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin and others v. Ukraine, №4909, параграф 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Враховуючи викладене, інші аргументи позивача, визначені ним як підстави позовних вимог, не мають вирішального значення для розгляду справи по суті та не спростовують висновків суду про задоволення позову.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, судом встановлено наступне.

Згідно ч. 1, 2 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до положень ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано суду копії: ордера, акту приймання-передачі наданих послуг від 13.02.2025, договору про надання правничої допомоги від 11.11.2024, свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю та копію посвідчення адвоката.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги тривалість розгляду справи, складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання адвокатських робіт (наданих послуг), фактичну участь представника позивача при розгляді даної справи, суд вважає, що вимоги про стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги у даній справи підлягають частковому задоволенню, в розмірі 3 000,00 грн.

Згідно положень ст.ст. 3, 5 Закону України «Про судовий збір» особи, які оскаржують постанову у справі про адміністративне правопорушення, не віднесені до кола суб`єктів, які звільняються від сплати судового збору за подання адміністративного позову, а позови з таким предметом не належать до об`єктів, за подання яких судовий збір не справляється.

Наведений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в Постанові від 18.03.2020 у справі № 543/775/17 (11-1287апп18). Згідно з правовою позицією, викладеною в зазначеній постанові, у справах щодо накладення адміністративного стягнення за подання позовної заяви судовий збір складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправною та скасування постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності задоволено, сплачений ним судовий збір в розмірі 605,60 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Оскільки при поданні даного позову було сплачено судовий збір в розмірі 1 211,20 грн., позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині розміру стягнутого судового збору.

Керуючись статтями 18, 19, 139, 241-246, 286 КАС України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_2 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення № 819 від 15.11.2024 та закрити справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 .

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн. (три тисячі гривень 00 копійок).

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_7 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 17.02.2025.

Суддя Г.А. Микульшина