Справа № 300/3843/24
Суддя: Микитюк Р.В.
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" лютого 2025 р. справа № 300/3843/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Микитюка Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Головне управління Державної казначейської служби в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області (далі також відповідач, ТУ ДСА в Івано-Франківській області), Державної судової адміністрації України (далі також відповідач, ДСА України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Головне управління казначейської служби в Івано-Франківській області (далі також третя особі, ГУ казначейської служби в Івано-Франківській області) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 25.11.2004 по 15.02.2024 працював суддею Косівського районного суду Івано-Франківської області. Згідно наказу №02-03/29 від 15.02.2024 звільнений з посади судді Косівського районного суду в зв`язку з відставкою. 28.02.2024 отримав на банківську картку розрахункові. Із сумою нарахованих розрахункових незгідний, а також із тим, що неоспорювана сума розрахунку виплачена тільки через 13 днів після його звільнення з порушенням законодавства про працю ст. 116 КЗпП України. 15.04.2024 позивачем направлена заява начальнику ТУ ДСА в Івано-Франківській області, щоб вони надали йому довідку про середню заробітну плату, а також повідомили чому розрахунок проведено не в день звільнення та про виплату суддівської винагороди в повному розмірі за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 після прийняття рішення Конституційним Судом України від 28.08.2020, однак відповіді так і не отримав.
Враховуючи викладене, просить визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження передбаченого ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020, з 01.01.2021 по 31.12.2021, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 грн, з 01.01.2022 по 31.12.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн, з 01.01.2023 по 31.12.2023 прожиткового мінімуму 2684 грн та з 01.01.2024 по 15.02.2024 прожиткового мінімуму 3028 грн; зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження передбаченого ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020, з 01.01.2021 по 31.12.2021, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 грн, з 01.01.2022 по 31.12.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн, з 01.01.2023 по 31.12.2023 прожиткового мінімуму 2684 грн та з 01.01.2024 по 15.02.2024 прожиткового мінімуму 3028 грн; визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 з обмеженням передбаченого ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020, з 01.01.2021 по 15.02.2024, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 грн, а також вихідної допомоги при звільнення судді у відставці в розмірі трьох посадових окладів, які також нараховані із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102 грн; зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплати суддівську винагороду судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження застосованого на підставі ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020, з 01.01.2021 по 31.12.2021, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 грн, з 01.01.2022 по 31.12.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн, з 01.01.2023 по 31.12.2023 прожиткового мінімуму 2684 грн та з 01.01.2024 по 15.02.2024 прожиткового мінімуму 3028 грн та вихідної допомоги при звільненні судді у відставку у розмірі трьох посадових окладів, які нарахувати з прожиткового мінімуму для працездатних осіб 3028 грн та стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в користь судді у відставці ОСОБА_1 заборгованість, яка не була виплачена при розрахунку при звільненні у відставку та складається з недоплаченої суддівської винагороди, недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення та недоплаченої вихідної допомоги при звільненні судді у відставці у розмірі трьох посадових окладів на день звільнення в сумі 971797,26 грн, а також стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в користь судді у відставці ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 дану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви (а.с.15-17).
29.05.2024 позивачем зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліки усунуто, відтак ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.06.2024 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.23-24).
Ухвалою суду від 27.06.2024 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів в даній адміністративній справі, - відмовлено (а.с.39-40).
Ухвалою суду від 25.09.2024 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня вручення цієї ухвали суду для усунення вказаних недоліків, а саме: зазначити поважні підстави для поновлення строку звернення до суду з даним позовом та роз`яснено, що в разі не усунення недоліків у вище зазначений строк позовна заява буде залишена без розгляду (а.с.62-66).
Ухвалою суду від 14.10.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Головне управління казначейської служби в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження передбаченого ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020, з 01.01.2021 по 31.12.2021, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 грн, з 01.01.2022 по 31.12.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн, з 01.01.2023 по 31.12.2023 прожиткового мінімуму 2684 грн та з 01.01.2024 по 31.01.2024 прожиткового мінімуму 3028 грн; зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження передбаченого ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020, з 01.01.2021 по 31.12.2021, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 грн, з 01.01.2022 по 31.12.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн, з 01.01.2023 по 31.12.2023 прожиткового мінімуму 2684 грн та з 01.01.2024 по 15.02.2024 прожиткового мінімуму 3028 грн; визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 з обмеженням передбаченого ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020, з 01.01.2021 по 15.02.2024, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 грн, а також вихідної допомоги при звільнення судді у відставці в розмірі трьох посадових окладів, які також нараховані із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102 грн; зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплати суддівську винагороду судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження застосованого на підставі ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020, з 01.01.2021 по 31.12.2021, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 грн, з 01.01.2022 по 31.12.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн, з 01.01.2023 по 31.12.2023 прожиткового мінімуму 2684 грн та з 01.01.2024 по 15.02.2024 прожиткового мінімуму 3028 грн та вихідної допомоги при звільненні судді у відставку у розмірі трьох посадових окладів, які нарахувати з прожиткового мінімуму для працездатних осіб 3028 грн та стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в користь судді у відставці ОСОБА_1 заборгованість, яка не була виплачена при розрахунку при звільненні у відставку та складається з недоплаченої суддівської винагороди, недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення та недоплаченої вихідної допомоги при звільненні судді у відставці у розмірі трьох посадових окладів на день звільнення в сумі 971797,26 грн, а також стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в користь судді у відставці ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, - залишено без розгляду (а.с.81- 87).
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.10.2024 про залишення позовної заяви без розгляду у справі №300/3843/24 скасовано, та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Дана справа надійшла на адресу суду 28.01.2025.
Відповідачі скористалися своїм правом на подання відзиву на адміністративний позов, який надійшов на адресу суду 14.06.2024. У даному відзиві на позов представник відповідачів, зокрема зазначила, що обмеження, яке застосовано до суддівської винагороди позивача, здійснювалося на підставі ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" та є правомірним. Представник відповідачів зазначає, що ТУ ДСА України в Івано-Франківській області як розпорядник коштів нижчого рівня не мало правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-ІХ). Зауважує, що відповідно до пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020р. №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ. Частиною другою статті 152 Конституції України, частиною першою статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України", передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Однак, Конституційний Суд України у рішенні від 28.08.2020р. № 10-р/2020 не визначив будь-яких особливостей застосування чи виконання свого рішення аніж наступний: положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами, Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, (пункт 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020). Також зазначила, що кількісна складова прожиткових мінімумів не зменшувалася у відповідних роках. Так, Законом №1402-VIII врегульовано розмір суддівської винагороди, який передбачає кількісну складову прожиткових мінімумів, а саме 30. Враховуючи викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позову (а.с.45-48).
08.01.2025 від позивача на адресу суду надійшли письмові докази (а.с.53-57).
03.02.2025 та 04.02.2025 від відповідача Державної судової адміністрації України через систему "Електронний суд" надійшов відзив на адміністративний позов та доповнення до відзиву на позовну заяву, у яких представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити (а.с.58-139).
Представник третьої особи своїм правом на подання пояснень щодо позову (відзиву) не скористався.
Розглянувши у відповідності до вимог частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, судом встановлено такі обставини.
Наказом голови Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15.02.2024 №02-03/29 звільнено з посади судді та відраховано зі штату Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 15.02.2024 у зв`язку з поданням заяви про відставку. Підстава: рішення Вищої ради правосуддя від 15.02.2024 №455/0/15-24 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Косівського районного суду Івано-Франківської області у зв`язку з поданням заяви про відставку", погодження у встановленому порядку (а.с.9).
Враховуючи бездіяльність відповідачів зі спірних питань, позивач звернувся до суду із вищенаведеними позовними вимогами.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження передбаченого ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020; зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження передбаченого ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020; визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 з обмеженням передбаченого ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020; зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплати суддівську винагороду судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження застосованого на підставі ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
У преамбулі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
За частинами першою, другою статті 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
У відповідності до частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ (далі - Закон № 553-ІХ), згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-IX (далі - Закон № 294-IX) доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту, що діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року:
- "Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки" (частина перша);
- "Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України" (частина друга);
- "Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті) " (частина третя).
Конституційний Суд України Рішенням від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону № 553-IX; ці положення Законів № 294-IX, № 553-IX втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
В процесі правозастосування при прийнятті цього рішення суд при визначенні релевантних (таких, що підлягають застосуванню) норм права керується такими мотивами:
30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" (далі - Закон № 1401-VIII).
Цим Законом, з-поміж іншого, статтю 130 Основного Закону України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище. У контексті спірних правовідносин потрібно наголосити, що Конституція України у редакції Закону № 1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що "розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій".
З цією конституційною нормою корелюються норми частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, які у поєднанні (системному зв`язку) дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій. Наявність в Конституції України цієї норми дає підстави для висновку, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (визначення розміру та джерел фінансування суддівської винагороди) закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами. Оскільки Конституція України, відповідно до її статті 8, має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин на кшталт тих, з яких виник цей спір, на користь спеціального закону (про судоустрій). Оскільки норми Конституції України є нормами прямої дії, а отже, при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить (частина четверта статті 7 КАС України).
Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIIІ, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України
Зміни до цього Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у охоплений позовними вимогами період, не вносилися, тому ТУ ДСА в Івано-Франківській області не мало законних підстав для обмеження її виплати розміром, що становить 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.
Щодо Закону № 553-ІХ (яким внесені зміни до Закону № 294-ІХ, зокрема доповнено його статтею 29 (пункт 10 розділу І Закону №553-ІХ), на який покликається відповідач ТУ ДСА у відзиві на позов як на підставу обмеження ним розміру суддівської винагороди позивача), то з огляду на наведені вище міркування щодо правового регулювання спірних відносин цей закон - оскільки він не є законом про судоустрій, ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону № 1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди) - не може встановлювати розміру винагороди судді.
Закон № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодексі України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів. На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).
Вирішення описаної колізії має ґрунтуватися на підході, відповідно до якого перевагу у застосуванні має спеціальна правова норма, якщо її видання передбачено актом вищої юридичної сили. Для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніше прийнятого Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ). Адже Конституція України має найвищу юридичну силу, тому "спеціальність" Закону № 1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 і є своєрідним її продовженням.
Отже, розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом №553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII.
З огляду на вказане суд дійшов висновку, що обмеження відповідачем ТУ ДСА в Івано-Франківській області виплати позивачеві в період з 18.04.2020 до 28.08.2020 суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять мінімальних заробітних плат) на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ, у редакції, яка діяла на дату виникнення спірних відносин) було неправомірним. Отже, суд приходить до переконання про визнання протиправними дій ТУ ДСА в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 року із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 р. №294-ІХ.
Наявні у матеріалах справи відомості дозволяють суду зробити такі висновки:
- у 2020 році ДСА України затвердило кошторис ТУ ДСА в Івано-Франківській області за кодом програмної класифікації 0501020 "Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя" для судів м. Івано-Франківська та Івано-Франківської області за КЕКВ 2111 "Заробітна плата" з кошторисними призначеннями 140114,3 тис грн, достатніми для виплати суддівської винагороди у встановленому статтею 135 Закону № 1402-VIIІ розмірі, зміни до цього кошторису (про зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 "Заробітна плата" у зв`язку із прийняттям Закону № 553-ІХ) не приймалися;
- в 2020 році ТУ ДСА в Івано-Франківській області на підставі Інструкції щодо застосування кодів економічної класифікації видатків бюджету використовувало бюджетні асигнування за КЕКВ 2111 "Заробітна плата" для виплати як суддівської винагороди, так і заробітної плати працівників апарату суду. Згадані бюджетні асигнування в сумі 140114,3 тис грн використано в 2020 році в повному обсязі, при цьому зекономлені за рахунок обмеження суддівської винагороди в період 18.04.2020 до 28.08.2020 кошти спрямовано на виплату заробітної плати працівникам апарату суду, тобто витрачено за тим самим КЕКВ 2111, проте на оплату праці іншої категорії отримувачів бюджетних коштів.
Визначаючи питання належного відповідача щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача недоплаченої за період 18.04.2020 до 28.08.2020 суддівської винагороди суд враховує, що з формальної точки зору дії щодо обмеження розміру суддівської винагороди позивача (як і будь-якого іншого судді місцевого загального суду м. Івано-Франківська та Івано-Франківської області) вчинило ТУ ДСА України в Івано-Франківській області. Разом з тим, суд враховує таке:
- ТУ ДСА в Івано-Франківській області є територіальним органом ДСА України, що йому підпорядковується;
За таких обставин для суду є цілком очевидним, що ДСА України, хоч і не прийняло письмове розпорядження про застосування його територіальними органами Закону № 294-ІХ у редакції Закону № 553-ІХ (у всякому випадку відповідачі не надали суду копії такого розпорядчого документу), проте його територіальні органи, в тому числі ТУ ДСА в Івано-Франківській області як розпорядник коштів нижчого рівня, вчиняли дії щодо обмеження розміру суддівської винагороди суддів місцевих судів (в т. ч. позивача) з відома та згоди головного розпорядника бюджетних коштів.
В контексті питання про обрання ефективного способу захисту порушеного права позивача суд враховує таке:
Отже, в 2024 році (на відміну від 2020) бюджетні видатки на виплату суддівської винагороди здійснюються не за КЕКВ 2111 "Заробітна плата" (за яким і надалі фінансуються видатки на виплату заробітної плати працівникам апарату суду), а за новим КЕКВ 2113 "Суддівська винагорода". За таких обставин стягнення недоплаченої суддівської винагороди за період з ТУ ДСА України в Івано-Франківській області з ТУ ДСА в Івано-Франківській області призведе до того, що відбудеться примусове списання цієї суми з бюджетних видатків, призначених для виплати суддівської винагороди в 2022 році. За такого вирішення ситуації для покриття дефіциту коштів для виплати поточних сум суддівської винагороди слід буде вирішувати питання про внесення ДСА України змін в кошторис ТУ ДСА в Івано-Франківській області, ініціювання внесення змін в Закон № 294-ІХ з метою отримання додаткових бюджетних асигнувань на ці потреби. Оскільки вирішення таких питань потребує послідовних дій кількох суб`єктів бюджетного процесу, то розраховувати на їх оперативне вирішення не доводиться. З огляду на це відновлення права позивача на отримання недоплаченої частини суддівської винагороди за квітень-серпень 2020 року шляхом стягнення з ТУ ДСА в Івано-Франківській області за рахунок бюджетних асигнувань на 2021 рік за КЕКВ 2113 "Суддівська винагорода" не буде ефективним чи адекватним способом захисту, оскільки призведе до неможливості чи суттєвої затримки виплати суддівської винагороди за 2024 рік як позивачу, так і іншим суддям загальних місцевих судів м. Івано-Франківська та Івано-Франківської області, котрі фінансуються ТУ ДСА в Івано-Франківській області в межах закладених в кошторис на 2024 рік сум.
Суд враховує пояснення відповідача - ТУ ДСА України в Івано-Франківській області про те, що для виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів в державному бюджеті України передбачена спеціальна бюджетна програма КПКВ 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів", розпорядником якої є ДСА України; водночас для ТУ ДСА в Івано-Франківській області не передбачено бюджетних видатків чи окремих бюджетних програм для виконання рішень судів на користь судді (позивача).
Відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.
Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що слід визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження передбаченого ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020; зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження передбаченого ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020; визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 з обмеженням передбаченого ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020; зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплати суддівську винагороду судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження застосованого на підставі ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 грн, з 01.01.2022 по 31.12.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн, з 01.01.2023 по 31.12.2023 прожиткового мінімуму 2684 грн та з 01.01.2024 по 15.02.2024 прожиткового мінімуму 3028 грн; зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 грн, з 01.01.2022 по 31.12.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн, з 01.01.2023 по 31.12.2023 прожиткового мінімуму 2684 грн та з 01.01.2024 по 15.02.2024 прожиткового мінімуму 3028 грн; визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 15.02.2024, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 грн, а також вихідної допомоги при звільнення судді у відставці в розмірі трьох посадових окладів, які також нараховані із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102 грн; зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплати суддівську винагороду судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 грн, з 01.01.2022 по 31.12.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн, з 01.01.2023 по 31.12.2023 прожиткового мінімуму 2684 грн та з 01.01.2024 по 15.02.2024 прожиткового мінімуму 3028 грн, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 43 Конституції України, серед іншого, визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно із ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
У преамбулі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Частиною першою статті 4 Закону № 1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.
Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (ч. 2 ст. 4).
Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ч.3 ст. 135 Закону № 1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" визначено, що з 01.01.2021 встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2270 гривні.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" визначено, що з 01.01.2022 встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2481 гривні.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" визначено, що з 01.01.2023 встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2684 гривні.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" визначено, що з 01.01.2024 встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 3028 гривень.
Разом із тим, вказаними нормами передбачено величину у розмірі 2102 гривні під назвою "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня".
Матеріалами справи підтверджено, що у період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 посадовий оклад позивача обчислено, виходячи з приписів статті 7 Законів про Державний бюджет України на 2021, 2022, 2023, 2024 роки, з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.
Суд зазначає, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.
Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом № 1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 № 19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, а також від 04.12.2018 № 11 -р/2018.
Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом № 1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.
Варто зауважити, що у пункті 62 висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Суд звертає увагу відповідачів, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII, норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.
Розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У відповідності до статті 46 Конституції України визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у Законі України "Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999 № 966-XIV (далі - Закон № 966-XIV).
Згідно із статтею 1 Закону № 966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.
У змісті наведеної норми Закону № 966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум.
Статтею 4 Закону № 966-XIV встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.
Суд наголошує, що Законом № 966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді".
При цьому, Законом № 966-XIV судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.
Також зміни до Закону № 1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, про який ставиться питання у позовній заяві, не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного 2024 року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.
Закони України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", "Про Державний бюджет України на 2022 рік", "Про Державний бюджет України на 2023 рік" та "Про Державний бюджет України на 2024 рік" фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIII.
Тобто, у національному законодавчому полі існує колізія положень двох нормативно-правових актів рівня закону, подолати яку можливо, застосувавши загальний принцип права "спеціальний закон скасовує дію загального закону" (Lex specialis derogate generali). Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.
Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis), тобто Закону № 1402-VIII, а положення Закону № 966-XIV вважати загальними нормами (lex generalis).
Таким чином, Законом України "Про судоустрій і статус суддів" закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року. Оскільки вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, відповідач неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.
Щодо питання матеріального забезпечення суддів Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Зубко та інші проти України" від 26.04.2006 зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.
Необхідно підкреслити, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що обмеження виплати позивачу в періоді з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 суддівської винагороди (шляхом обчислення її розміру, виходячи з показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі саме 2102,00 грн) здійснено ТУ ДСА України в Івано-Франківській області протиправно.
Зазначені висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 400/2031/21 та від 30.11.2021 у справі № 360/503/21.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 включно, а також вихідної допомоги при звільненні судді у відставку в розмірі трьох посадових окладів, які нараховані із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102,00 грн, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102,00 грн та зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 включно, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2021 у розмірі 2270,00 грн, на 01.01.2022 у розмірі 2481,00 грн, на 01.01.2023 у розмірі 2684,00 грн та на 01.01.2024 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028,00 грн, а також вихідної допомоги при звільненні судді у відставку в розмірі трьох посадових окладів, які нарахувати з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3028,00 грн, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо забезпечення в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди позивача за період з 01.01.2021 по 15.02.2024 включно, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, на 01.01.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня, на 01.01.2023 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривні та на 01.01.2024 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 гривень, суд зазначає таке.
Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 148 Закону № 1402-VIII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.
Відповідно до статті 149 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Відповідно до частини першої статті 151 Закону № 1402-VІІІ Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.
Підпунктами 2 та 7 частини першої статті 152 Закону № 1402-VІІІ встановлено, що Державна судова адміністрація України забезпечує належні умови діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених цим Законом; готує бюджетний запит.
З наведеного випливає, що головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України, а ТУ ДСА України в Івано-Франківській області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.
У силу частин першої, другої статті 22 Бюджетного кодексу України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Головними розпорядниками бюджетних коштів є Державна судова адміністрація України.
Пунктами 2 та 4 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що головний розпорядник бюджетних коштів: організовує та забезпечує на підставі Бюджетної декларації (прогнозу місцевого бюджету) та плану діяльності на середньостроковий період складання проекту кошторису та бюджетного запиту і подає їх Міністерству фінансів України (місцевому фінансовому органу); затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством.
Згідно із частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну судову адміністрацію України, що затверджене Рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019 № 141/0/15-19 (далі - Положення), Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом.
Пунктом 2 Положення визначено, що ДСА України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів.
Зважаючи на наведені положення статей 148-149 Закону № 1402-VIII у зіставленні з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України.
Перший відповідач, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисах (на 2021, 2022, 2023, 2024 роки).
При цьому сума коштів відповідно до затвердженого ДСА України кошторису та щомісячного розпису видатків на 2021, 2022, 2023, 2024 роки була недостатньою для забезпечення виплати позивачу суддівської винагороди, обчисленої із урахуванням прожиткового мінімуму величиною 2270,00 грн, 2481,00 грн, 2684,00 грн, 3028,00 грн.
Відтак, невиплата позивачу суддівської винагороди в повному обсязі пов`язана із діяльністю ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду; стаття 148 Закону України № 1402-VIII), відповідно як суб`єкта владних повноважень, діями якого порушено право позивача.
Щодо обраного позивачем способу захисту порушених прав суд зазначає таке.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, враховуючи встановлені судом обставини, нормативне врегулювання спірних правовідносин, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають до задоволення, а саме належним способом захисту порушених прав позивача є:
- визнання протиправною бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо забезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди позивача за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 включно, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, на 01.01.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня, на 01.01.2023 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривні та на 01.01.2024 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 гривень;
- зобов`язання Державної судової адміністрації України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 включно, нарахованої виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, на 01.01.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня, на 01.01.2023 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривні та на 01.01.2024 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 гривень та вихідну допомогу при звільненні судді у відставку в розмірі трьох посадових окладів, які нарахувати з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3028,00 грн;
- визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні, а також вихідної допомоги при звільненні судді у відставку в розмірі трьох посадових окладів, які також нараховані із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102,00 грн;
- зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 включно, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2021 у розмірі 2270 гривень, на 01.01.2022 у розмірі 2481 гривня, на 01.01.2023 у розмірі 2684 гривні та на 01.01.2024 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 гривень, а також вихідної допомоги при звільненні судді у відставку в розмірі трьох посадових окладів, які нарахувати з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3028,00 грн, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо позовних вимог про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в користь судді у відставці ОСОБА_1 заборгованість, яка не була виплачена при розрахунку при звільненні у відставку та складається з недоплаченої суддівської винагороди, недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення та недоплаченої вихідної допомоги при звільненні судді у відставці у розмірі трьох посадових окладів на день звільнення в сумі 971797,26 грн, то суд зазначає, що вони є передчасні, оскільки вищезазначених нарахувань відповідачами ще не здійснено.
Таким чином, зазначені позовні вимоги є такими, що не підлягають до задоволення.
Щодо стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в користь судді у відставці ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд зазначає таке.
У позовній заяві позивач зазначає, що 28.02.2024 отримав на банківську картку розрахункові, а також звертає увагу, що неоспорювана сума розрахунку була виплачена тільки через 13 днів після його звільнення.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 10.03.2011 у справі "Сук проти України" вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Частиною 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
При цьому, ч. 1 та ч. 2 ст. 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі №4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року по справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Суд зазначає, що у даному випадку спірним є питання наявності у позивача права на стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, право на стягнення якого виникло у позивача у зв`язку з невиплатою в повному обсязі усіх виплат при звільненні з державної служби.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.
Як встановлено судом позивача звільнено з посади судді Косівського районного суду Івано-Франківської області 15.02.2024, у позовній заяві позивач зазначає, що остаточний розрахунок після звільнення з ним проведено тільки 28.02.2024, однак доказів про надходження розрахункових на банківську картку не надає.
Оскільки позивачем не надано доказів про надходження розрахункових на банківську картку, а матеріалами справи таких не встановлено, то у задоволенні вимоги у цій частині слід відмовити.
Що стосується клопотання позивача щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, то суд вважає, що в його задоволенні слід відмовити, оскільки в розумінні статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком. Крім того, клопотання позивача не містить жодного обґрунтування, з посиланням на докази щодо необхідності чи наявності істотних підстав для його задоволення.
Щодо вимоги позивача про звернення рішення суду до негайного виконання у межах зобов`язання нарахувати та виплатити суддівську винагороду за один місяць, суд зазначає таке.
У відповідності до пункту 2 частини першої статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 371 КАС України суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення, у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.
З аналізу вище викладених правових норм слідує, що негайно виконуються рішення про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць. Тобто умовою для негайного виконання судового рішення є задоволення вимог позивача про стягнення певної суми заробітної плати, з якої можна виокремити її місячний розмір.
Враховуючи обраний спосіб захисту порушених прав позивача, суд дійшов висновку про відмову позивачу у зверненні рішення суду до негайного виконання.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
При вирішенні цієї справи судом враховані положення частини другої статті 2 та частини другої статті 77 КАС України.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Ruiz Toriya v. Spaine", рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вони не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.
Щодо розподілу судових витрат у справі.
Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволення позовних вимог.
Згідно з копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 05.01.2018, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни 2 групи (а.с.8).
Відповідно до пункту частини 1 статті 5 Закону України Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору. З огляду на те, що позивач не поніс судових витрат по сплаті судового збору чи інших витрат, суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави для розподілу судових витрат.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 без обмеження передбаченого ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020.
Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 з обмеженням передбаченого ст. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020.
Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо забезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 включно, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, на 01.01.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня, на 01.01.2023 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривні та на 01.01.2024 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 гривень.
Визнати протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 та з 01.01.2024 по 15.02.2024 включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні, а також вихідної допомоги при звільненні судді у відставку в розмірі трьох посадових окладів, яка також нарахована із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102 гривні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Відповідачам та третій особі рішення надіслати через підсистему "Електронний суд".
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ "Мої справи".
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Микитюк Р.В.