Справа № 160/2345/25
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

14 лютого 2025 рокуСправа №160/2345/25

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Ільков В.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

УСТАНОВИВ:

28.01.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, в якій позивач просить:

- визнати протиправними та скасувати рішення Дніпровської міської ради VIII скликання за №215/48 від 20.03.2024р. «Про відмову гр. ОСОБА_1 , у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню гаража № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 » та рішення Дніпровської міської ради VIII скликання за №208/48 від 20.03.2024р. «Про відмову гр. ОСОБА_1 , у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню гаража № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 »;

- зобов`язати Дніпровську міську раду (пр. Дмитра Яворницького, 75, м.Дніпро, 49000, ) надати ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ) дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню гаража № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 та дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню гаража № НОМЕР_2 по вул.Генерала Пушкіна, 2 П.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2025 року цій позовній заяві присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 160/2345/25 та дана адміністративна справа розподілена судді Ількову В.В..

Ухвалою суду від 31.01.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, залишено без руху.

Встановлено позивачеві строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позову шляхом подання до суду:

- заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, вказавши підстави для поновлення строку та з наданням належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку.

11.02.2025 року позивач подав на виконання вимог ухвали суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

В обґрунтування заяви позивач зазначив про те, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.10.2022 року у справі №160/11243/22 за позов ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, було зобов`язано Дніпровську міську раду розглянути клопотання ОСОБА_1 від 05.07.2016 за №36/3749 та від 07.11.2016 за №36/6245 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

Дата набрання законної сили рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.10.2022 року у справі №160/11243/22 становить 22.11.2022р., місячний строк з дати набрання законної сили судовим рішенням складає 23.12.2022р., той час коли Дніпровська міська рада повинна була прийняти рішення, чим порушено вимоги ч.3 ст.123 Земельного кодексу України. Однак, відповідні рішення відповідачем на підставі рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.10.2022 року у справі №160/11243/22 були прийняті і оприлюднені незрозуміло коли, так як на копіях таких рішень, які опубліковані на веб-порталі Дніпровської міської ради не вказано, ані дат, ані номерів прийняття. А також, підтвердженням того, що такі рішення не оприлюднювались, є той факт, що після набрання законної сили рішення суду від 20.10.2022 року у справі №160/11243/22, позивач, 25.09.2023 року отримав виконавчий лист та звернувся з заявою від 15.07.2024 року до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про примусове виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/11243/22, про що 17.07.2024 року було винесено постанову про відкриття провадження ВП № 75548202, яке наразі і досі триває. Окрім цього, про результати розгляду і винесення відповідних рішень відповідачем на підставі рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.10.2022 року у справі №160/11243/22 позивач випадково дізнався тільки 17 січня 2025 року через веб-сервіс Дніпровської міської ради, відповідач не повідомляв його ніяким чином про прийняті рішення в справі. Таким чином, з вищенаведеного вбачається, що позивач як учасник адміністративного процесу, здійснив всі залежні від нього дії, щоб отримати інформацію щодо розгляду його клопотань від відповідача, тобто позивач добросовісно ставився до виконання своїх обов`язків. Відповідно неповідомлення позивача органом влади про прийняття рішення в моїй справі, слід визнати обставинами, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення позивача та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС).

Спір у цій справі стосується протиправності рішення Дніпровської міської ради VIII скликання за №215/48 від 20.03.2024р. «Про відмову гр. ОСОБА_1 , у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню гаража № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 » та рішення Дніпровської міської ради VIII скликання за №208/48 від 20.03.2024р. «Про відмову гр. ОСОБА_1 , у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню гаража № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 ».

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 №2768-III (далі ЗК України), а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Частинами 1, 2 ст.116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Однак, у ч. 7 ст. 118 ЗК України наведено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу, у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, зокрема, надати дозвіл або надати мотивовану відмову у наданні дозволу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (абзац 1 ч. 7 ст. 118 ЗК України).

Із матеріалів справи судом встановлено, що позивачем рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.10.2022 року, яке набрало законної сили, по справі №160/11243/22 зобов`язано Дніпровську міську раду (, місцезнаходження: 49000, м.Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд 75) розглянути клопотання ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) від 05.07.2016 за №36/3749 та від 07.11.2016 за №36/6245 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

25.09.2022 року позивач отримав виконавчі листи.

Позивач у заяві про поновлення строку вказує, що дата набрання законної сили рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.10.2022 року у справі №160/11243/22 становить 22.11.2022р., місячний строк з дати набрання законної сили судовим рішенням складає 23.12.2022р., той час коли Дніпровська міська рада повинна була прийняти рішення, чим порушено вимоги ч.3 ст.123 Земельного кодексу України.

Отже, фактично із вказаного періоду часу позивач знав про порушення його прав, що також вказано й заяві позивача.

У подальшому, на виконання рішення суду, відповідачем було прийнято та оприлюднено спірне рішення Дніпровської міської ради VIII скликання за №215/48 від 20.03.2024р. «Про відмову гр. ОСОБА_1 , у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню гаража № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 » та рішення Дніпровської міської ради VIII скликання за №208/48 від 20.03.2024р. «Про відмову гр. ОСОБА_1 , у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню гаража № НОМЕР_2 по вул. Генерала Пушкіна, 2 П (Соборний район)».

Отже, фактично позивач повинен був дізнатись про порушення його прав (невиконання рішення суду в строки, прийняття рішення, здійсненого на виконання рішення суду, тощо), у зв`язку із чим, у останнього виникли підстави для звернення до адміністративного суду з вказаними позовними вимогами.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон №280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону №280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Отже, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Таким чином, враховуючи наведене, звертаючись до суду із цим позовом до суду 27.01.2025 року щодо скасування рішення від 20.03.2024 року, позивачем пропущено строк звернення до суду з відповідним адміністративним позовом.

Посилання позивача, що він дізнався про вказане рішення випадково 17.01.2025 року не спростовує наведеного вище, та жодними доказами по справі не підтверджено.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (Affaire prez de Rada Cavanilles c. Espagne № 116/1997/900/1112).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Ілхан проти Туреччини" зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey № 22277/93).

Суд звертає увагу, що існування процесуальних строків на оскарження порушених прав, свобод та інтересів зумовлене вимогами щодо забезпечення швидкого та ефективного розгляду справ, дисциплінування поведінки учасників процесу. Саме тому закон передбачає різноманітні способи визначення проміжку часу, протягом якого такі учасники можуть здійснити свої процесуальні права.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі Рябих проти Росії (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі Пономарьов проти України (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п.47 рішення).

Відтак, з метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.

Позивачем не було наведено причин і не подано доказів, які б підтверджували реальну відсутність у нього можливості підготувати та подати позовну заяву у встановлений законом строк.

Суд наголошує, що одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду в розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.

З огляду на вищевикладене, поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.

Під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Отже, поновленню підлягають лише пропущені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Разом з тим, обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду з відповідним позовом.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21.12.2010 у справі Перетяка та Шереметьєв проти України).

Таким чином, позивачеві слід подати іншу вмотивовану заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, вказавши інші підстави для поновлення строку, з наданням належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку.

Відповідно до статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії.

Відповідно до частини 2 статті 121 КАС України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

З метою забезпечення доступу до правосуддя та надання можливості позивачу усунути недоліки позовної заяви, що викладені в ухвалі від 31.01.2025, суд вважає за можливе продовжити позивачу процесуальний строк для усунення недоліків позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.118, 121, 241, 256, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Продовжити позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви, що викладені в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 у справі №160/2345/25 на п`ять днів з дня отримання копії цієї ухвали суду.

Копію ухвали про продовження процесуального строку невідкладно направити на адресу позивача.

Роз`яснити позивачу, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк. Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ).

Відповідач: Дніпровська міська рада (49000, м. Дніпро, просп. Д. Яворницького, 75, ).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Ільков