Справа № 520/455/25
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2025 р. № 520/455/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Спірідонова М.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Харківської митниці (вул. Короленка, буд. 16-Б,м. Харків,Харківська обл., Харківський р-н,61005) про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом до Харківської митниці, в якому просить суд:

1. Визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості № UA807000/2024/000680/2 від 29.11.2024, прийняте Харківською митницею;

2. Стягнути з Харківської митниці на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 32 571,70 грн. (тридцять дві тисячі п`ятсот сімдесят одна гривня сімдесят копійок), з яких 30 000,00 грн. витрати на професійну правничу допомогу адвоката, 2571,70 грн. витрати по оплаті судового збору.

В обґрунтування позову зазначено, що рішення про коригування митної вартості № UA807000/2024/000680/2 від 29.11.2024, прийняте Харківською митницею є протиправним та таким, що з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 13.01.2025 року відкрито спрощене провадження по справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Представником відповідача 23.01.2025 року надано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, та зазначає, що оскаржуване позивачем рішення про коригування митної вартості № UA807000/2024/000680/2 від 29.11.2024, прийняте Харківською митницею є таким, що винесено в межах чинного законодавства України, а тому не підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України зазначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вищезазначені приписи Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Покупець) та QUANZHOU LINBONUO IMPORT AND EXPORT CO., LTD (Продавець) укладено контракт № 2 від 19.07.2024 року (далі Контракт), за умовами якого Продавець продає продукцію, що іменується «Товар», а Покупець зобов`язується сплачувати «Товар» згідно з умовами даного Контракту.

Відповідно до п. 5.1. Контракту «Продавець» постачає Товар «Покупцю» на умовах FOB Xiamen відповідно до умов «Інкотермс-2010» або інших умовах, зазначених у специфікаціях до цього Контракту, які є його невід`ємною частиною.

Згідно специфікації № 1 від 07.08.2024 та інвойса № JF240723 від 18.09.2024 поставлявся товар на умовах FOB Xiamen.

Для митного оформлення придбаної партії товару за Контрактом № 2 від 19.07.2024 позивач подав до Харківської митниці митну декларацію № 24UA37U5 від 29.11.2024. Разом з митною декларацією були подані: контракт, інвойс, коносамент, платіжні доручення, автотранспортна накладна, договір перевезення, довідка про транспортні витрати, рахунок на оплату транспортних послуг, експортна митна декларація,. Митна вартість була визначена за першим методом (ціною контракту).

Митний орган не визнав заявлену декларантом митну вартість у зв`язку з тим, що використані декларантом відомості не підтверджені в повній мірі документально, а також в зв`язку з тим, що документи, подані декларантом, містять розбіжності, не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, у зв`язку з чим направив позивачеві запит на надання додаткових документів.

Позивачем не було надано до митниці додаткових документів зв`язку з неконкретизацією в запиті обґрунтованих сумнівів у заявленій митній вартості чи розбіжностей у поданих документах і незазначенням конкретних документів, які такі сумніви чи розбіжності можуть усунути.

29.11.2024 ФОП ОСОБА_1 було відмовлено у митному оформленні товару та видано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA807200/2024/000818 та прийнято рішення про коригування митної вартості товару № UA807000/2024/000680/2 від 29.11.2024. Митним органом при коригуванні митної вартості товарів було застосовано другорядний (резервний)метод визначення митної вартості.

Товар випущено в обіг за митною декларацією № 24UA97U2 від 29.11.2024.

Позивачем сплачено різницю між сумами платежів, нарахованих згідно з митною вартістю, визначеною позивачем, та митною вартістю, визначеною митним органом, у сумі 214 308,39 грн.

Скориставшись правом на оскарження наведеного вище рішення про коригування митної вартості товарів № UA807000/2024/000680/2 від 29.11.2024у судовому порядку, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.1 ст. 246 Митного кодексу України, метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Відповідно до ч. 1 ст. 248 Митного кодексу України, митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, засвідчені електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої ним особи (ч. 1ст. 257 Митного кодексу України).

Статтею 264 Митного кодексу України встановлено, що відмова органу доходів і зборів у прийнятті митної декларації повинна бути вмотивованою, а про причини відмови має бути письмово повідомлено декларанта; орган доходів і зборів відмовляє у прийнятті митної декларації виключно з таких підстав: митна декларація не містить усіх відомостей або подана без документів, передбачених статтею 335 цього Кодексу; електронна митна декларація не містить встановлених законодавством обов`язкових реквізитів; митну декларацію подано з порушенням інших вимог, встановлених цим Кодексом; у разі відмови у прийнятті митної декларації посадовою особою органу доходів і зборів заповнюється картка відмови у прийнятті митної декларації за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Згідно із ч. 3 ст. 318 Митного кодексу України, митний контроль передбачає виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Статями 49, 50 Митного кодексу України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.

Відповідно до ч. 2 ст. 53 МК України, документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:

1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;

2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;

3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі- продажу);

4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;

5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;

6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;

7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;

8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Згідно з ч.3 ст.53 Митного кодексу України, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:

1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;

2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом);

3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту);

4) виписку з бухгалтерської документації;

5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів;

6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару;

7) копію митної декларації країни відправлення;

8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Частинами 4, 5 статті 58 Митного кодексу України встановлено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті. Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.

Відповідно до ч. 10 ст. 58 МКУ при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті: 1)витрати, понесені покупцем: а) комісійні та брокерська винагорода, за винятком комісійних за закупівлю, що є платою покупця своєму агентові за надання послуг, пов`язаних із представництвом його інтересів за кордоном для закупівлі оцінюваних товарів; б) вартість ящиків тари (контейнерів), в яку упаковано товар, або іншої упаковки, що для митних цілей вважаються єдиним цілим з відповідними товарами; в) вартість упаковки або вартість пакувальних матеріалів та робіт, пов`язаних із пакуванням; 2) належним чином розподілена вартість нижчезазначених товарів та послуг, якщо вони поставляються прямо чи опосередковано покупцем безоплатно або за зниженими цінами для використання у зв`язку з виробництвом та продажем на експорт в Україну оцінюваних товарів, якщо така вартість не включена до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті: а) сировини, матеріалів, деталей, напівфабрикатів, комплектувальних виробів тощо, які увійшли до складу оцінюваних товарів; б) інструментів, штампів, шаблонів та аналогічних предметів, використаних у процесі виробництва оцінюваних товарів; в) матеріалів, витрачених у процесі виробництва оцінюваних товарів (мастильні матеріали, паливо тощо); г) інженерних та дослідно-конструкторських робіт, дизайну, художнього оформлення, ескізів та креслень, виконаних за межами України і безпосередньо необхідних для виробництва оцінюваних товарів; 3) роялті та інші ліцензійні платежі, що стосуються оцінюваних товарів та які покупець повинен сплачувати прямо чи опосередковано як умову продажу оцінюваних товарів, якщо такі платежі не включаються до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті. Зазначені платежі можуть включати платежі, які стосуються прав на літературні та художні твори, винаходи, корисні моделі, промислові зразки, торговельні марки та інші об`єкти права інтелектуальної власності. Витрати на право відтворення (тиражування) оцінюваних товарів в Україні не повинні додаватися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари. Порядок включення до ціни розрахунку роялті та ліцензійних платежів визначається Кабінетом Міністрів України; 4) відповідна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу товарів, що оцінюються, їх використання або розпорядження ними на митній території України, яка прямо чи опосередковано йде на користь продавця; 5) витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України; 6) витрати на навантаження, вивантаження та обробку оцінюваних товарів, пов`язані з їх транспортуванням до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України; 7) витрати на страхування цих товарів.

Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом. Декларант зобов`язаний: заявляти митну вартість, визначену ним самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації (ч.ч. 1, 2 ст. 52 Митного кодексу України).

Відповідно до ст. 57 Митного кодексу України, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності. У разі неможливості визначення митної вартості товарів, згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу, за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу. При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу. Методи на основі віднімання та додавання вартості (обчислена вартість) можуть застосовуватися у будь-якій послідовності на прохання декларанта або уповноваженої ним особи. У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Згідно із ч. 4 ст. 53 Митного кодексу України, у разі якщо орган доходів і зборів має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів, крім документів, зазначених у частинах другій та третій цієї статті, подає (за наявності) такі документи: виписку з бухгалтерських та банківських документів покупця, що стосуються відчуження оцінюваних товарів, ідентичних та/або подібних (аналогічних) товарів на території України; довідкову інформацію щодо вартості у країні-експортері товарів, що є ідентичними та/або подібними (аналогічними) оцінюваним товарам; 3) розрахунок ціни (калькуляцію).

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 53 Митного кодексу України передбачено вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 54 Митного кодексу України, контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу. За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 54 Митного кодексу України, митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості. У разі якщо під час проведення митного контролю митний орган не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Митного кодексу України, рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

У разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58-63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GAТТ). Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях (ч. ч. 3, 4 ст. 64 Митного кодексу України).

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості митний орган зобов`язаний перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись в достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у ст. 58 Митного Кодексу України.

Єдиними підставами, які надають контролюючому органу право відійти від встановлених обмежень, які пов`язані із перевіркою основного переліку документів, що підтверджують митну вартість товарів, та витребувати від декларанта додаткові документи, є лише наявність передбачених законодавцем обставин, а саме, у випадку якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, адже такі вади не дозволяють митному органу законно здійснити визначений законом мінімум митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи для розмитнення задекларованого товару.

Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 10 червня 2020 року у справі №1.380.2019.004752, від 13 липня 2021 року у справі № 200/6521/20-а, яку відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України суд враховує при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Митний орган зобов`язаний зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки сумнівних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.

В постанові від 05.05.2022 у справі № 2040/6019/18 Верховний Суд також дійшов висновку, що митний орган має право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів.

Отже, витребування додаткових документів можливе у разі наявності обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості.

Слід зазначити, що наявність таких обставин має бути обґрунтована та підтверджена відповідними доказами. Встановивши відсутність достатніх відомостей, митний орган має зазначити, які саме складові митної вартості товару є непідтвердженими, з яких причин із поданих декларантом документів неможливо встановити дані складові, та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.

Суд звертає увагу, що надання декларантом додаткових документів повинно забезпечувати можливість визначення митним органом митної вартості товарів. Адже з положень пункту 2 частини 6 статті 54, частини 2 статті 256 Митного кодексу України слідує, що виконання вимог митного органу щодо надання додаткових документів виключає можливість відмови у митному оформленні товарів.

Разом з цим, митним органом мають аналізуватись лише ті документи та відомості в них, що дійсно мають вплив на формування митної вартості товарів.

Правомірність такого підходу неодноразово оцінювалася судами, зокрема, Верховний Суд у постанові від 13.10.2021 у справі № 804/15600/15 наголосив, що витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.

Суд звертає увагу, що перед прийняттям оскаржуваних рішень, після отримання МД, поданих позивачем до митного органу, останнім направлено декларанту повідомлення щодо надання пояснень у зв`язку з недостатністю документів для визначення складових митної вартості товарів та додаткових документів.

Позивачем не надано додаткових документів зв`язку з неконкретизацією у запиті обґрунтованих сумнівів у заявленій митній вартості чи розбіжностей у поданих документах, незазначенням конкретних документів, які такі сумніви чи розбіжності можуть усунути, про що повідомлено митний орган відповідними заявами, наявними в матеріалах справи.

В контексті наведеного суд звертає увагу, що надання позивачем додаткових документів повинно забезпечувати можливість визначення останнім митної вартості товарів. Адже з положень пункту 2 частини 6 статті 54, частини 2 статті 256 Митного кодексу України слідує, що виконання вимог органу доходів і зборів щодо надання додаткових документів виключає можливість відмови у митному оформленні товарів.

Суд також звертає увагу, що митним органом мають аналізуватись лише ті документи та відомості в них, що дійсно мають вплив на формування митної вартості товарів.

Зазначення відповідачем одночасно усіх додаткових документів, що передбачені частиною 3 статті 53 Митного кодексу України, не можна вважати належним обґрунтуванням коригування митної вартості товарів та подальшої відмови у митному оформленні товарів.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі №820/2014/17, в якій Верховний Суд також вказав, що формальне виконання процедури консультацій, надлишкове узагальнення причини невизнання задекларованої позивачем митної вартості свідчать про відсутність практичної реалізації в діяльності відповідача принципу належного урядування і принципів адміністративної практики, рекомендованих Резолюцією Комітету Міністрів Європи 77 (31) від 28.09.1977 Про захист особи відносно актів адміністративних органів.

Як установлено судовим розглядом, підставою для прийняття спірного рішення № UA807000/2024/000680/2 від 29.11.2024стали висновки митного органу про те, що1) В інвойсі від 18.09.2024 № JF240723 відсутні умови поставки; 2) Згідно Контракту від 19.07.2024 № 2 та Специфікації до нього від 07.08.2024 №1 умовами поставки зазначено FOB Хiamen, згідно Коносаменту BOSGDS24090359 та Заявок на транспортування №№ CL-006986-1, № CL-006986-1/2 умовами поставки зазначено FOB Shenzhen, відстань між цими містами 600 км (відсутні будь-які документи щодо цього маршруту та його оплату), таким чином, відомості стосовно такої складової митної вартості як транспортування не підтверджені документально, не визначені кількісно та достовірно, що суперечить положенням п. 2 ч. 2 ст. 52 МКУ, ч. 2, 9, 10 та 21 ст. 58 МКУ; 3) Декларантом не доведено правильність розподілу транспортних витрат: в наданому рахунку на оплату транспортних від 07.03.2024 № 993 та 18.03.2024 № 1124 та в довідці про транспортні витрати від 19.03.2024 № CL-005823 відсутня інформація щодо вартості експедиторських витрат за межами митної території України, тобто можливо не включені всі складові до розрахунку митної вартості, що суперечить інформації, зазначеної в листі ДФСУ 15.03.2016 №5591/6/99-99-19-03-02-15; 4) Відсутня інформація щодо калькуляція транспортних витрат, що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту; 5) Декларантом додатково не надано будь-яких роз`яснень щодо правильності розподілу транспортних витрат: в наданому рахунку на оплату від 14.11.2024 №5091 та від 21.11.2024 №5202, відсутня інформація щодо вартості винагороди експедитора за межами митної території України, що не відповідає пп.8 п. 29 Наказу Міністерства транспорту України від 05.02.2001 №65 та інформації, зазначеної в листі Державної фіскальної служби України від 15.03.2016 №5591/6/99-99-19-03-02-15; 6) В CMR від 21.11.2024 № CL-006986 наданій до митного оформлення в гр. 22 відсутній штамп та підпис Відправника, в гр. 23 відсутній підпис Перевізника; 7) Коносамент BOSGDS24090359 не містить підпису уповноваженої особи перевізника (капітана, судноплавного агента), що може свідчити про нечинність такого коносаменту; 8) За інформацією з мережі інтернет (maersk.com) контейнер CAAU9350159 за коносаментом BOSGDS24090359 було вивантажено з судна у порту Gdansk (Польща) 09.11.2024, а згідно CMR від 21.11.2024 № CL-006986 товар з контейнера CAAU9350159 завантажено на транспортний засіб для доставки в Україну 22.11.2024 та в заявках на транспортування №№ CL-006986-1, № CL-006986-1/2 зазначено, що ставка за перевезення не включає наднормативне зберігання контейнера в порту, таким чином вбачаються додатково понесені витрати на зберігання товару в порту призначення, однак вищевказані витрати не зазначені у відповідних графах ДМВ та не відображені в жодному транспортному документі. Таким чином, відомості стосовно такої складової митної вартості як транспортування не підтверджені документально, не визначені кількісно та достовірно, що суперечить положенням п. 2 ч. 2 ст. 52 МКУ, ч. 2, 9, 10 та 21 ст. 58 МКУ; 9) Дата заявки на перевезення морським транспортом №CL-006986-1 - 15.11.2024, значно пізніша дати коносаменту від 28.09.2024 BOSGDS24090359, що не є логічним та ставить під сумнів дійсність цього документа; 10) До митного оформлення не надано митну декларацію країни відправлення, що суперечить умовам п.5.6 Контракту від 19.07.2024 №2.

Проаналізувавши обставини, покладені в основу оскаржуваного рішення про коригування, суд зазначає наступне.

Щодо відсутності у інвойсі від 18.09.2024 № JF240723 відсутні умови поставки.

Товар поставлявся на умовах контракту № 2 від 19.07.2024. Відповідно до п. 5.1. Контракту «Продавець» постачає Товар «Покупцю» на умовах FOB Xiamen відповідно до умов «Інкотермс-2010» або інших умовах, зазначених у специфікаціях до цього Контракту, які є його невід`ємною частиною.

Згідно специфікації № 1 від 07.08.2024 поставлявся товар на умовах FOB Xiamen.

Виходячи з цього, товарним документом, відповідно до якого визначаються умови поставки є специфікація. З огляду на це, суд вважає, що незазначення в інвойсі умов поставки не перешкоджає обчисленню митної вартості товару та не викликає обґрунтованого сумніву у задекларованій митній вартості, оскільки умови поставки визначаються специфікаціями, про що прямо зазначено у контракті.

Згідно Контракту від 19.07.2024 № 2 та Специфікації до нього від 07.08.2024 №1 умовами поставки зазначено FOB Хiamen, згідно Коносаменту BOSGDS24090359 та Заявок на транспортування №№ CL-006986-1, № CL-006986-1/2 умовами поставки зазначено FOB Shenzhen, відстань між цими містами 600 км (відсутні будь-які документи щодо цього маршруту та його оплату).

Відповідно до п. 5.1. Контракту № 2 від 19.07.2024 року, за цим Контрактом «Продавець» постачає Товар «Покупцю» на умовах FOB Xiamen відповідно до умов «Інкотермс-2010» або на інших умовах, зазначених в специфікаціях до цього Контракту, які є його невід`ємною частиною.

Згідно специфікації № 1 від 07.08.2024 року, товар поставлявся на умовах FOB Xiamen. В коносаменті № BOSGDS24090359 в графі Portofloading зазначено Shenzhen. Стосовно цього Позивачем надано наступні пояснення.

Товар був відвантажений в узгодженому пунктів призначення, яким є склад Продавця в місті Xiamen, де його отримав представник Покупця (Експедитор) та доставив його до порту в місті Shenzhen, де Товар був завантажений на судно та відправлений в Гданськ. Саме тому в коносаменті зазначено Shenzhen, оскільки в коносаменті зазначається саме порт навантаження на судно, а не початковий пункт відправки товару. При цьому, витрати по транспортуванню товару з міста Xiamen до Shenzhen є складовою частиною загального маршруту, а тому окремо не тарифікувались та входять до загальної вартості експедиторських послуг за межами території України та включені у склад митної вартості.

На підтвердження цього Позивачем надано до суду лист Перевізника ТОВ «Консольлайн» від 25.12.2024 року, який досліджений судом.

Відповідно до листа від 25.12.2024 року, товар, який транспортувався за договором № ТЕО від 12.09.2024 відповідно до заявок на транспортування № CL-006986-1 від 15.11.2024 та № CL-006986-1/2 від 21.11.2024 був отриманий Експедитором у місті Сямень, КНР (Xiamen, China) на складі Продавця товару. Звідти товар був доставлений Експедитором до порту міста Шеньжень, КНР (Shenzen, China), обраного Експедитором на власний розсуд виходячи із завантаженості шляхів сполучення та інших факторів. В Шеньжені товар був завантажений на судно та відправлений до Гданська морським шляхом згідно коносаменту № BOSGDS24090359.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що вартість транспортування товару з Сяменя до Шеньженявключена у вартість послуги Міжнародні транспортні послуги за межами території України відповідно до виставленого Експедитором рахунку № 5202 від 21.11.2024, а тому входить до складу митної вартості, визначеної декларантом самостійно.

Щодо твердження, що декларантом не доведено правильність розподілу транспортних витрат: в наданому рахунку на оплату транспортних від 07.03.2024 № 993 та 18.03.2024 № 1124 та в довідці про транспортні витрати від 19.03.2024 № CL-005823 відсутня інформація щодо вартості експедиторських витрат за межами митної території України, тобто можливо не включені всі складові до розрахунку митної вартості, що суперечить інформації, зазначеної в листі ДФСУ 15.03.2016 №5591/6/99-99-19-03-02-15.

Проаналізувавши матеріали справи, суд констатує, що на підтвердження транспортних витрат як складової митної вартості товарів декларантом було подано: Експедиторський договір № ТЕО від 12.09.2024 між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Консольлайн»; Договір на організацію перевезень автомобільним транспортом № 44962667 від 27.01.2023 між ТОВ «Консольлайн» та ТОВ «Шпіц Трак»; Договір № 18112024/1ІР від 18.11.2024 між ТОВ «Шпіц Трак» та ФОП ОСОБА_2 ; Довідка про транспортні витрати № 21/1 від 21.11.2024 року; Рахунок на оплату транспортних послуг № 5202 від 21.11.2024; Рахунок на оплату № 5091 від 14.11.2024; Платіжне доручення про сплату транспортних послуг № 516 від 28.11.2024; Платіжне доручення № 517 від 28.11.2024.

Відповідно до довідки про транспортні витрати, вартість транспортування товару за межами митної території України склала 149 582,7. До цієї суми була додана також вартість послуг Експедитора на території України, оскільки цього вимагали посадові особи Відповідача. Таким чином загальна сума задекларованих транспортних витрат складає 151 249,36 грн.

Вказана вартість включає в себе усі супутні послуги та складові, пов`язані з транспортуванням винагорода експедитора (в тому числі на території України, що не вимагається митним законодавством, проте включення таких витрат до складу митної вартості вимагали посадові особи Відповідача), навантажувально-розвантажувальні роботи, тощо.Відповідна сума була включена у склад митної вартість товарів про що зазначено в митній декларації.

Надаючи оцінку цим обставинам, суд звертається до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 31.05.2019 року по справі № 804/16553/14, яка зводиться до наступного:

«Надаючи оцінку доводам Митниці щодо невключення до митної вартості витрат на транспортування, суди попередніх інстанцій виходили з того, що надані позивачем під час митного оформлення довідки про транспортні витрати не є первинними документами відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а отже не можуть підтверджувати дійсність даної господарської операції.

Однак Суд зазначає, що якщо законом не визначено доказ (докази), виключно яким (-ми) повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення, то такі витрати можуть підтверджуватися будь-якими доказами. Митний кодекс України не визначив вид доказів, якими повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення товарів (не вказав, що такими доказами можуть бути лише фінансові та/або бухгалтерські документи), а тому довідка про транспортні витрати є допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів.

За таких обставин, враховуючи, що надані позивачем документи судами попередніх інстанцій не досліджувалися у сукупності, довідки про транспортні витрати не взяті до уваги як документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів згідно з частиною другою статті 53 МК України, висновок судів про непідтвердження Товариством витрат на транспортування товару є передчасним.

У свою чергу, з огляду на зазначене, твердження судів про те, що розрахунки митної вартості, здійснені декларантом за митними деклараціями, не містять відомостей про вартість послуг ПП «Транс Логістик» з організації та забезпечення перевезень імпортованих вантажів, також є передчасними, оскільки не перевірені належним чином на підставі наявних у матеріалах справи доказів.»

Отже, Верховним Судом викладена правова позиція, що оскільки митним законодавством не встановлено конкретного документа, виключно яким мають підтверджуватися транспортні витрати як складова митної вартості товарів, то довідка про транспортні витрати є належним та достатнім доказом таких витрат.

З наведеного слідує висновок, що якщо митний орган має сумнів у правильності обчислення та повноти декларування транспортних витрат, останній має підтвердити обґрунтованість таких сумнівів посиланням на недостовірність відомостей, що зазначені в довідці, або відсутність відомостей, необхідних для обчислення.

Судом проаналізована подана до митного оформлення довідка про транспортні витрати № 21/1 від 21.11.2024 року та встановлено, що відомості щодо маршруту перевезення товару відповідають відомостям документів, поданих до митного оформлення, загальна сума транспортних витрат, зазначена в довідці, в повному обсязі включена до складу митної вартості та відображена в митній декларації.

З огляду на це, суд не сприймає твердження Відповідача про наявність обґрунтованих сумнівів у правильності чи повноті декларування транспортних витрат, оскільки це спростовують документи, подані до митного оформлення. З цієї підстави суд відхиляє також доводи Відповідача про відсутність калькуляції транспортних витрат та роз`яснень щодо правильності розподілу транспортних витрат.

Щодо твердження про відсутність в CMR від 21.11.2024 № CL-006986 наданій до митного оформлення в гр. 22 відсутній штамп та підпис Відправника, в гр. 23 відсутній підпис Перевізника.

Правила оформлення та використання у міжнародній торгівлі вантажних накладних CMR уніфікованого зразка встановлені Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 року, ратифікованого Україною 01 серпня 2006 року згідно Закону України № 57-V «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів».

Відтак, вказана Конвенція обов`язкова до застосування в Україні.

Відповідно до статті 1 цієї Конвенції, ця Конвенція застосовується до будь-якого договору

автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, колизазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене длядоставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною,незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Згідно пункту 4 Конвенції, Ця Конвенція не застосовується:

a) до перевезень, які здійснюються відповідно до будь-якої міжнародної поштової конвенції;

b) до перевезень небіжчиків;

c) до перевезень обстановки і меблів при переїздах.

Відповідно до статті 4 Розділу ІІІ «Укладання і виконання договору перевезення» Конвенції, договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення

цієї Конвенції.

Виходячи з статті 5 цього ж Розділу Конвенції, вантажна накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Ці підписи

можуть бути надруковані чи замінені печатками відправника і перевізника, якщо це допускається законодавством країни, в якій складена вантажна накладна. Перший примірник передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у

перевізника.

Підсумовуючи наведене, Конвенцією передбачено можливість заміни підпису перевізника його печаткою. Проаналізувавши надану до митного оформлення CMR суд констатує, що на ній зроблено печатку перевізника, яка дозволяє ідентифікувати останнього FOP FEDINA YURII, з огляду на що суд приходить до висновку, що документ складено з дотриманням вимог законодавства, тому підстав для сумніву в його автентичності немає.

Разом з тим, суд приймає доводи позивача про те, що CMR складається в трьох оригінальних примірниках, на одному з яких немає підпису Перевізника. Судом проаналізовано наданий Позивачем інший примірник CMR з підписом Перевізника, що додатково підтверджує правильність висновку суду.

Щодо твердження, що коносамент BOSGDS24090359 не містить підпису уповноваженої особи перевізника (капітана, судноплавного агента), що може свідчити про нечинність такого коносаменту.

Коносамент є міжнародним документом морського транспорту, оформлення та використання якого передбачено Міжнародною Конвенцією про уніфікацію деяких правил про коносамент 1924 року.

Відповідно до п. «b» статті 1 Конвенції, Термін «Договір перевезення» застосовується виключно до договору перевезення, засвідченого коносаментом або будь-яким подібним до нього документом, що є основою для морського перевезення вантажів; він застосовується також до коносамента або подібного до нього документу, виданого на підставі чартеру, з того моменту, коли такий коносамент або документ регулює стосунки між перевізником і утримувачем цього коносамента або документу;

Згідно п. 3 статті 3 Конвенції, Отримавши вантажі і прийнявши їх у своє ведення, перевізник, капітан або агент перевізника повинен на вимогу відправника видати відправнику коносамент, що містить в числі інших даних:

а) основні марки, необхідні для ідентифікації вантажу, як вони повідомлені відправником письмово перед тим, як завантаження такого вантажу почалося, за умови, що ці марки нанесені штампом або зрозуміло вказані іншим способом на вантажах, якщо вантажі не упаковані, або на ящиках або в упаковці, в яких вантажі знаходяться, таким чином, щоб марки залишалися досить розбірливими до закінчення рейсу;

b) число місць або предметів або кількість або вага, залежно від обставин і відповідно до того, як вони письмово вказані відправником;

с) зовнішній вигляд і видимий стан вантажу.

Виходячи з наведеного, підпис уповноваженої особи (капітана, судноплавного агента) не є обов`язковим реквізитом коносамента, а тому його відсутність не спричиняє жодних правових наслідків щодо чинності цього документа.

За інформацією з мережі інтернет (maersk.com) контейнер CAAU9350159 за коносаментом BOSGDS24090359 було вивантажено з судна у порту Gdansk (Польща) 09.11.2024, а згідно CMR від 21.11.2024 № CL-006986 товар з контейнера CAAU9350159 завантажено на транспортний засіб для доставки в Україну 22.11.2024 та в заявках на транспортування №№ CL-006986-1, № CL-006986-1/2 зазначено, що ставка за перевезення не включає наднормативне зберігання контейнера в порту, таким чином вбачаються додатково понесені витрати на зберігання товару в порту призначення, однак вищевказані витрати не зазначені у відповідних графах ДМВ та не відображені в жодному транспортному документі.Таким чином, відомості стосовно такої складової митної вартості як транспортування не підтверджені документально, не визначені кількісно та достовірно, що суперечить положенням п. 2 ч. 2 ст. 52 МКУ, ч. 2, 9, 10 та 21 ст. 58 МКУ.

Стосовно цієї обставини, судом встановлено наступне.

Відповідно до CMR від 21.11.2024 № CL-006986 товар з контейнера CAAU9350159 завантажено на транспортний засіб для доставки в Україну 22.11.2024.

Разом з тим, за інформацією з мережі інтернет (maersk.com) контейнер CAAU9350159 за коносаментом BOSGDS24090359 було вивантажено з судна у порту Gdansk (Польща) 09.11.2024.

Зважаючи на це, митний орган вважає наявними підстави для сумніву у митній вартості, оскільки в заявках на транспортування №№ CL-006986-1, № CL-006986-1/2 зазначено, що ставка за перевезення не включає наднормативне зберігання контейнера в порту, таким чином вбачаються додатково понесені витрати на зберігання товару в порту призначення, однак вищевказані витрати не зазначені у відповідних графах ДМВ та не відображені в жодному транспортному документі.

Проаналізувавши вищевикладені обставини а також документи, подані до митного оформлення, суд дійшов наступних висновків.

В заявці на транспортування зазначено, що ставка не включає в себе вартість митного оформлення, страхування вантажу, витрати при огляді контейнера в порту, зважування, відбір проб, рентген, наднормативне зберігання контейнера в порту, вартість простою автотранспорту.

Разом з тим, в заявках №№ CL-006986-1, № CL-006986-1/2передбачено, що понаднормовим є зберігання товару в порту більш ніж 21 день. Затримка товару тривала менше ніж 21 день, що підтверджується документами, тому в цій частині суд вважає доводи митниці необґрунтованими.

Що стосується штрафу за простій автомобіля, який передбачений Договором Експедирування, Експедитором в листі від 25.12.2024 року зазначено наступне.

Відповідно до п. 4.3. Експедиторського договору № ТЕО від 12.09.2024 року, Клієнт оплачує штраф за простій автомобільного транспорту виключно у разі, якщо такий простій стався з вини Клієнта.

При розвантаженні контейнера на транспортний засіб виникли проблеми організаційного характеру. Таким чином, у зв`язку з тим, що простій відбувся з вини Експедитора, відповідно до положень Експедиторського договору та Закону «Про транспортно-експедиторську діяльність», штраф за понаднормовий простій не був нарахований Замовнику, а отже не був включений у загальну вартість послуг, та не був сплачений ФОП ОСОБА_1 .

Поруч з тим, суд вважає зауважити наступне.

будь-які штрафи за простій автотранспорту чи понаднормове зберігання в порту (Демередж) є штрафними санкціями, а не послугами, а тому положення митного законодавства не передбачають їхнього включення до складу митної вартості, що підтвержується наступним.

Відповідно до ч. 10 статті 58 МК України, при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, зокрема, витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України;витрати на навантаження, вивантаження та обробку оцінюваних товарів, пов`язані з їх транспортуванням до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України.

Штрафні санкції не є витратами на транспортування, навантаження/розвантаження, оскільки безпосередньо не пов`язані з транспортуванням товару до місця ввезення на митну територію України.

Так, ДПС у Загальнодоступному інформаційно-довідковому ресурсі (ЗІР), розглядаючи питання включення демереджу до бази оподаткування операцій з постачання товарів/послуг, зазначила наступне.

за своєю економічною суттю демередж це санкція за наднормативний простій судна під вантажно-розвантажувальними операціями понад час, передбачений у договорі морського перевезення.

Але базою оподаткування операцій з постачання товарів/послуг відповідно до п. 188.1 ПКУ є їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому до складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг.

Але до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

Саме тому сума, яку сплачує судновласнику фрахтівник за простій судна під вантажними операціями понад час (демередж), не включається до бази оподаткування ПДВ поставлених послуг.

За таких умов, демередж (штраф за понаднормовий простій контейнера), навіть якщо такий мав місце, не входить до складу витрат на транспортування, а тому не підлягає включенню до складу митної вартості.

Відповідно до ч. 11 статті 58 МК України, при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, не допускається включення ніяких інших витрат, крім тих, що передбачені у цій статті.

Правильність наведених висновків підтверджується і практикою Верховного Суду. У постанові від 17.12.2024 по справі № ІІ/811/399/16 зазначено наступне:

«Щодо доводів відповідача стосовно того, що підприємством завищено склад витрат, оскільки до них було включено сплачений демередж у сумі 57 141 грн, суди попередніх інстанцій виходили з того, що демередж за своєю правовою суттю є платою перевізнику за простій судна протягом певного часу додатково обумовленого сторонами в угоді, розмір плати обумовлюється також сторонами в угоді, а тому такий платіж не може вважатися штрафною санкцією і може включатися до складу витрат.

Колегія суддів Верховного Суду не погоджується із таким висновком судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Штраф за контрсталійний час суден стягується в безспірному (безакцептному) порядку після подання відправнику або одержувачу вантажу розрахунку сталійного часу і суми штрафу (стаття 183 КТМ України).

Відповідно до пункту 139.1.11 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат суми штрафів та/або неустойки чи пені за рішенням сторін договору або за рішенням відповідних державних органів, суду, які підлягають сплаті платником податку.

Таким чином кошти, які сплачує судновласнику фрахтівник як суму штрафу за простій судна під вантажними операціями понад час (демередж), не включаються до складу витрат, що враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку.

За таких обставин висновок судів першої та апеляційної інстанцій у справі, що розглядається, про те, що демередж може включатися до складу витрат, ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.»

Дата заявки на перевезення морським транспортом №CL-006986-1 - 15.11.2024, значно пізніша дати коносаменту від 28.09.2024 BOSGDS24090359, що не є логічним та ставить під сумнів дійсність цього документа.

Транспортування товару здійснювалось на умовах договору транспортно-експедиторського обслуговування № ТЕО від 12.09.2024 року.

Відповідно до п. 2.1.1. Договору, Експедитор зобов`язується за плату та за рахунок Клієнта організувати перевезення його вантажів на умовах, узгоджених Сторонами, а також надавати інші послуги Клієнтові за погодженням Сторін. При необхідності для виконання свої зобов`язань за Договором, укладати від свого імені та за рахунок Клієнта договори з транспортними організаціями, контейнерними лініями, автомобільними перевізниками, складами зберігання, терміналами, та іншими організаціями, уповноваженими надати відповідні послуги. Документом, що підтверджує наявність і зміст такого договору з транспортними організаціями, являється транспортний документ (накладна) коносамент (B/L), автомобільна транспортна накладна (CMR,TTH), авіаційна накладна (AWB).

Виходячи з п. 2.2. Експедитор має право укладати від свого імені договори та інші угоди з транспортними, експедиторськими та ін. організаціями для виконання своїх зобов`язань за цим Договором; проводити розрахунки з портами, транспортними, експедиторськими та ін. організаціями для виконання своїх зобов`язань за цим Договором.

Згідно п. 4.2.2. Експедитор погоджує перелік послуг з Клієнтом, оплата яких здійснюється за наявності письмового (факс, електрона пошта) підтвердження Клієнтом вартості даних послуг, тобто за наявності підписаної Сторонами заявки до цього Договору на виконання кожного перевезення. Додаткові витрати, пов`язані з будь-якими перевірками вантажу контролюючими органами оплачуються Клієнтом самостійно та/або узгоджуються для оплати з Клієнтом та оплачуються Експедитором, з обов`язковою наступною компенсацією Клієнтом на підставі пред`явлення підтверджуючих такі витрати документів.

Відповідно до п. 4.2.3 Договору, за організацію ТЕО, згідно цього Договору, Клієнт оплачує наступні платежі, у такому порядку: а) погоджені платежі, що підлягають сплаті за організацію ТЕО з перевезення вантажу морським транспортом (фрахт) і супутні витрати, пов`язані з таким перевезенням (навантаження та/або розвантаження вантажу, агентський збір і т.д.) протягом 3 (трьох) банківських днів з дати вивантаження вантажу на складі Клієнта.

Отже, положення Договору передбачають укладення Експедитором на виконання експедиторських послуг договорів, зокрема морського перевезення. Порядок розрахунків за такі договори чітко встановлений контрактом протягом 3 банківських днів з дати вивантаження товару на складі Клієнта. Вартість таких послуг оформлюється заявкою.

Виходячи з наведеного, оформлення заявки після виконання морського перевезення прямо передбачено контрактом та не може бути обґрунтованим сумнівом у заявленій митній вартості. Поруч з тим, митний орган не зазначає, який вплив це має на визначення митної вартості, що свідчить про необґрунтованість прийнятого рішення про коригування. Заявка на перевезення не є обов`язковим документом, що підтверджує митну вартість товару, тому будь-які розбіжності, якщо вони дійсно є, не мають впливу на правильність визначення митної вартості. Для цілей підтвердження митної вартості ключовим документом є довідка про транспортні витрати, яка не містить жодних розбіжностей.

До митного оформлення не надано митну декларацію країни відправлення, що суперечить умовам п.5.6 Контракту від 19.07.2024 №2.

Відповідно до ч. 2 статті 53 МК України, документами, що підтверджують митну вартість є:

1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;

2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;

3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);

4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;

5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;

6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;

7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;

8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Отже, положення митного законодавства не вимагають подання експортної митної декларації за відсутності обґрунтованих сумнівів у поданих до митного оформлення документах. За таких обставин, неподання експортної декларації саме по собі не є законною підставою для коригування митної вартості.

Разом з тим, суд бере до уваги той факт, що до суду Позивачем було надано експортну декларацію № 60521154, яка проаналізована судом, та розбіжностей не містить. Відповідач жодних сумнівів у відзиві щодо неї не навів, що підтверджує необґрунтованість коригування митної вартості з причин неподання експортної декларації.

Твердження Відповідача з відзиву на позовну заяву стосовно того, що у наданих до митного оформлення документах відсутні числові дані щодо згаданої складової митної вартості товару, внаслідок чого неможливо перевірити правильність визначення митної вартості самого товару, суд визнає непереконливими та такими, що не спростовують доводів позовної заяви, оскільки зводяться до повторення тексту оскаржуваного рішення та не спростовують того факту, що усі витрати вже включені у договірну вартість товару, а тому їхнє виокремлення нормами митного законодавства не вимагається.

Отже, висновки митного органу, що стали підставою для прийняття оскаржуваних рішень, є необґрунтованими та не беруться судом до уваги, оскільки їх не можна віднести до таких, що можуть слугувати підставою для відмови у визначенні митної вартості товарів за ціною договору (контракту), адже вказані обставини не впливають на формування митної вартості товару, не вказують на наявність розбіжностей, які мають вплив на правильність визначення митної вартості.

З огляду на це, суд погоджується з твердженням Позивача про те, що митний орган не мав установлених законом підстав для коригування митної вартості, оскільки усі складові митної вартості обчислені та задекларовані в повному обсязі, а документи, подані на їх підтвердження містять вичерпні відомості щодо митної вартості та не містять розбіжностей.

Суд зазначає, що надані позивачем документи не ставлять під сумнів числові значення складових митної вартості, зазначеної ним у митній декларації та не свідчать про те, що у документах декларанта є розбіжності, які не дозволяють встановити вартість товару за основним методом. Більш того, самі по собі припущення відповідача про подання декларантом невідповідних документів чи наявності в них розбіжностей не є достатніми для висновку про недостовірність даних щодо митної вартості товарів, заявленої декларантом.

За висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 826/7411/15, однієї лише вказівки на наявність розбіжностей та недоліків у поданих документах, без роз`яснення, в чому такі розбіжності полягають, який їхній вплив на митну вартість оцінюваного товару і чому без їх усунення заявлена митна вартість не може бути визнана, недостатньо для висновку про неможливість застосування основного методу визначення митної вартості. Ненаведення митницею в рішенні про коригування митної вартості товарів обставин, про які зазначено вище, свідчить про протиправність рішення щодо застосування іншого, ніж основний, методу визначення митної вартості оцінюваного товару.

Отже, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу.

Суд також не бере до уваги посилання представника митного органу у відзиві на позов на те, що під час здійснення митного контролю спрацювали ризики, згенеровані АСАУР щодо можливого заниження митної вартості товару, оскільки спрацювання ризиків є лише рекомендацією посадовій особі органу доходів і зборів більш детально проаналізувати умови зовнішньоекономічної операції, та не може бути безумовною підставою для відмови в оформленні товару за самостійно заявленою декларантом митною вартістю товарів. Різниця між вартістю товару, задекларованого особою та вартістю схожих товарів, що розмитнювались цією особою чи іншими особами у попередніх періодах, також не свідчить про наявність порушень з боку декларанта і не є підставою для автоматичного збільшення митної вартості товарів до показників автоматизованої системи аналізу та управління ризиками.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 19.02.2019 у справі № 805/2713/16-а.

Крім того, в постанові від 09.02.2022 у справі № 520/12621/2020 Верховний Суд дійшов висновку, що сам лише факт спрацювання системи управління ризиками не є підставою для проведення коригування заявленої декларантом митної вартості товарів. Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митниця повинна вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та які саме документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника. Водночас, митний орган зобов`язаний довести обґрунтованість цього сумніву, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

В оскаржуваних рішеннях про коригування митної вартості товару митний орган зазначив, що при визначенні (збільшенні) митної вартості товару за основу взято наявну в митниці цінову інформацію, що міститься у ЄАІС Держмитслужби України про товари, митне оформлення яких вже здійснено у максимально наближений до митного оформлення час, чи подібних товарів, що не дає підстав вважати такі рішення обґрунтованими та мотивованим у контексті норм пунктів 2, 4 частини другої статті 55 МК України.

Проте суд зазначає, що у рішенні про коригування заявленої митної вартості, крім номера та дати митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням другорядних методів.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 19.06.2018 у справі №826/6346/16; від 31.01.2018 у справі №813/7272/13-а; від 02.03.2018 у справі №804/2997/17, від 26.02.2019 у справі № 808/454/18.

Отже, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу.

Суд також зазначає, що застосування цінової інформації щодо імпортних операцій за фактами митних оформлень за митними деклараціями, митне оформлення яких є максимально наближеним до дати поточного (спірного) митного оформлення, не відповідає вимогам чинного законодавства, що узгоджується з висновками Верховного Суду, сформованими у постанові від 25 червня 2020 року у справі № 820/1982/17.

Інформація про вищу митну вартість ідентичних товарів не є перешкодою для визначення митної вартості товару на підставі укладеного між сторонами договору, оскільки в інформаційній базі митного органу відсутня інформація про коригування заявленої митної вартості товарів, а також інформація щодо можливих судових рішень з питань визначення митної вартості товарів та методів її визначення.

Зазначений висновок відповідає сталій практиці Верховного Суду (постанови від 09.10.2018 у справі №826/24835/15, від 24.01.2019 у справі №820/636/17, від 21.01.2020 у справі №812/2336/14, від 13.02.2020 у справі 810/1175/16, від 26.01.2021 у справі №826/13892/16).

Крім того, суд звертає увагу, що інформація про митні декларації, на які митний орган посилається при коригуванні митної вартості, не є достатнім доказом ціни, за яку відповідну партію товару було дійсно імпортовано до України, оскільки при здійсненні контролю за коригуванням митної вартості, проведеним митним органом за другорядним методом, митний орган повинен довести, що відповідний товар за певною митною вартістю був дійсно ввезений до України, що митна вартість за відповідною вантажною митною декларацією не була відкоригована; що рішення про коригування не було оскаржено до суду та скасовано судом. Тоді як матеріали справи таких доказів не містять.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, сформованими у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 810/4194/15.

Формально нижчий рівень митної вартості імпортованого позивачем товару від рівня митної вартості іншого митного оформлення не може розцінюватись як заниження митної вартості, не є перешкодою для застосування основного методу визначення митної вартості товару і не може бути достатньою підставою для відмови у здійсненні митного оформлення товару за ціною договору.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24.12.2020 у справі №804/4906/15.

Так, відповідно до статті 59 МК України, у разі якщо митна вартість оцінюваних товарів не може бути визначена згідно з положеннями статті 58 цього Кодексу, за основу для її визначення береться вартість операції з ідентичними товарами, що продаються на експорт в Україну з тієї ж країни і час експорту яких збігається з часом експорту оцінюваних товарів або є максимально наближеним до нього.

При застосуванні цього методу визначення митної вартості за основу береться прийнята митним органом вартість операції з ідентичними товарами з дотриманням умов, зазначених у цій статті. При цьому під ідентичними розуміються товари, однакові за всіма ознаками з оцінюваними товарами, у тому числі за такими, як: фізичні характеристики; якість та репутація на ринку; країна виробництва; виробник.

Незначні зовнішні відмінності не можуть бути підставою для відмови у розгляді товарів як ідентичних, якщо в цілому такі товари відповідають вимогам частини другої цієї статті. Ціна договору щодо ідентичних товарів береться за основу для визначення митної вартості товарів, якщо ці товари ввезено приблизно в тій же кількості та на тих же комерційних рівнях, що й оцінювані товари. У разі відсутності такого продажу використовується вартість операції з ідентичними товарами, що продавалися в Україну в іншій кількості та/або на інших комерційних рівнях. При цьому їх ціна коригується з урахуванням зазначених розбіжностей незалежно від того, чи веде це до збільшення або зменшення вартості. Інформація, що використовується при здійсненні коригування, повинна бути документально підтверджена. У разі якщо кошти та витрати, зазначені в пунктах 57 частини десятої статті 58 цього Кодексу, включаються у вартість операції, здійснюється коригування для врахування значної різниці в таких коштах і витратах між оцінюваними товарами та відповідними ідентичними товарами, що зумовлено різницею у відстанях і способах транспортування. У разі якщо для цілей застосування цього методу виявляється більш як одна вартість договору щодо ідентичних товарів, для визначення митної вартості оцінюваних товарів використовується найменша така вартість.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до пунктів 2, 4 частини другої статті 55 МК України прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товару має містити, зокрема, наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товару, інших умов, що могли вплинути на ціну товару), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; обґрунтування числового значення митної вартості товару, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.

Відповідно до пункту 2.1 Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затверджених Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 за №598, у рішенні про коригування митний орган поряд з обов`язковим зазначенням номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, повинен навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо; також у разі визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу зазначаються докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні. Зазначається послідовність застосування методів визначення митної вартості та причин, через які не був застосований кожний з методів, що передує методу, обраному митним органом.

Проте, у спірному рішенні митним органом зазначеної інформації не наведено, що дає підстави для висновку про неправомірність коригування митної вартості придбаних позивачем товарів.

Суд зазначає, що надані позивачем документи підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод їх визначення, тому у контролюючого органу були відсутні підстави для визначення митної вартості ввезеного товару не за ціною договору, а за ціною договору щодо ідентичних товарів відповідно до статті 59 МК України.

В той же час, посилання відповідача на неподання декларантом додаткових документів, як на доказ правомірності оскаржуваних рішень, оцінюються судом критично, адже в даному випадку їх відсутність не впливає на правильність визначення декларантом митної вартості товарів за основним методом, що підтверджується наданими до митного оформлення документами.

Отже, митним органом не доведено наявності обґрунтованого сумніву у правильності визначення позивачем митної вартості товарів за першим методом, оскільки усі необхідні документи на підтвердження заявленої митної вартості товарів надано, що, своєю чергою, свідчить про відсутність підстав для коригування митної вартості імпортованого позивачем товару.

Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що позивачем були подані всі наявні документи, які давали змогу митному органу достовірно та обґрунтовано визначити митну вартість товарів. Водночас, сама по собі різниця між вартістю товару, задекларованого особою, та вартістю подібних (аналогічних) товарів, що розмитнювались цією ж чи іншими особами у попередніх періодах, ще не свідчить про наявність порушень з боку декларанта і не є підставою для автоматичного збільшення митної вартості товарів.

На підставі досліджених письмових доказів суд дійшов висновку, що використані декларантом відомості підтверджені документально та визначені кількісно; їх достовірність не спростована відомостями від компетентних органів інших країн щодо непідтвердження обставин відчуження позивачу продавцем товару, або що видані позивачу документи є фіктивними, недійсними.

Суд наголошує на тому, що в адміністративних процедурах із митного контролю та митного оформлення митний орган повинен обґрунтувати (довести) законність свого рішення; відповідно рішення митного органу не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.

Відповідно до частини третьої статті 318 МК України митний контроль має передбачати виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Ця норма також відповідає стандартним правилам, встановленим пунктами 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15.02.2011 за №3018-VI «Про внесення змін до Закону України «Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур», якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.

Крім того, це узгоджується з проголошеними у статті 8 МК України принципами здійснення державної митної справи на засадах законності та презумпції невинуватості, єдиного порядку переміщення товару, транспортних засобів через митний кордон України, спрощення законної торгівлі, заохочення доброчесності та інших.

Згідно з частиною сьомою статті 54 МК України у разі якщо під час проведення митного контролю митний орган не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товару, у тому числі невірно визначено митну вартість товару, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.

З урахуванням встановлених у справі обставин суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно здійснено визначення митної вартості імпортованого товару не за ціною договору як основним методом, а із застосуванням резервного методу, який застосовано без достатніх на те підстав та з порушенням порядку черговості послідовного використання методів, визначених статтями 59-63 МК України.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 02 березня 2021 року у справі № 809/857/17.

Зазначене, в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для коригування митної вартості імпортованого позивачем товару та протиправність прийнятого митницею рішення про коригування митної вартості товарів № UA807000/2024/000680/2 від 29.11.2024.

Суд зазначає, що з огляду на обставини справи, оскаржуване рішення про коригування митної вартості не відповідає таким критеріям, як: використання повноваження відповідача з метою, з якою це повноваження надано; безсторонність (неупередженість), добросовісність, розсудливість з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційність, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Разом з цим, зміст оскаржуваних рішень не містить всіх обов`язкових відомостей, визначених підпунктами 1-4 частини другої статті 55 МК України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо вимог позову про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у сумі 30 000,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами частини третьої статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-4 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У ч. 7 ст. 134 КАС України вказано, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Виходячи з положень частини 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи.

У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Зазначені висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися у тому числі через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020 у справі №640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем на підтвердження витрат з оплати професійної правничої допомоги надано до матеріалів справи копії: договору про надання професійної правничої допомоги адвоката № 13-194 від 09.12.2024, розрахунок суми вартості послуг № 1 за договором № 13-194 від 09.12.2024, акта прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 16.12.2024 за договором № 13-194 від 09.12.2024про надання професійної правничої допомоги, платіжної інструкції, ордеру на надання правничої ФОП Вахрушеву О.П. серії АР № 1214813 від 27.12.2024.

Так, між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «ПАРКУЛАБ І ПАРТНЕРИ» (як Виконавцем), в особі Паркулаба Андрія Володимировича, укладено договір № 11-197/2 від 30.12.2024, предметом якого є надання надання Виконавцем правової інформації, консультацій і роз`яснень, підготовка доказів, позовної заяви, процесуальних документів і участь в провадженні в суді першої і другої інстанції у справі за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Харківської митниці про визнання протиправним і скасування рішення про коригування митної вартості товарів №UA807000/2024/000680/2 від 29.11.2024.

Зміст, обсяг і вартість послуг, що надаються, узгоджуються в розрахунках суми вартості послуг, які є невід`ємними частинами цього Договору (розділ 1 Договору).

Розрахунком суми вартості № 1 за договором № 13-194 від 09.12.2024та актом прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) за договором № 13-194 від 09.12.2024сторони узгодили надання Виконавцем таких послуг: підготовка позовної заяви і участь в провадженні в суді першої інстанції (за необхідності).

Розрахунком суми вартості № 1 також встановлено порядок обчислення гонорару фіксований розмір, у суд першої інстанції 30 000,00 грн.

За змістом платіжної інструкції позивачем сплачено Виконавцю 30 000,00 грн.

У відзиві по позовну заяву відповідач вказує, що такий розмір витрат на правничу допомогу у сумі 30 000,00 грн є необґрунтованим і явно завищеним, оскільки підготовка позовної заяви не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, не потребувала значних затрат часу адвоката на виконання відповідних робіт.

Дослідивши подані позивачем докази, суд не погоджується з доводами відповідача, що в даному випадку розмір витрат на оплату послуг адвоката є завищеним та неспівмірним зі складністю справи та з виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); обсягом, наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, оскільки сума є співмірною з ціною позову та складністю справи, а доказів протилежного відповідачем не надано, як і пояснень, в чому саме полягає неспівмірність витрат.

Беручи до уваги викладене, враховуючи складність справи, ціну позову, обсяг матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, суд уважає заявлену суму компенсації витрат у розмірі 30 000,00 грн. обґрунтованою, тому присуджує її в повному розмірі.

Також позивач просить стягнути на його користь сплачений під час звернення до суду з позовом у цій справі судовий збір у сумі 2571,70 грн.

Враховуючи висновок суду про задоволення позову, на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений судовий збір в сумі 2571,70 грн.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Харківської митниці (вул. Короленка, буд. 16-Б,м. Харків,Харківська обл., Харківський р-н,61005) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості № UA807000/2024/000680/2 від 29.11.2024, прийняте Харківською митницею.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2571 (дві тисячі п`ятсот сімдесят одну) грн. 70 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Харківської митниці ().

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 )витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000 (тридцять тисяч)грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Харківськоїмитниці ().

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Спірідонов М.О.