Справа № 520/1058/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2025 р. Справа № 520/1058/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Любчич Л.В. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2024, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків, по справі № 520/1058/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі відповідач) про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, в якій просив суд:

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20 882,20 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року у справі № 520/1058/24 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період 28.09.2021-16.12.2023 у сумі 1 976,41 грн.

Позов у решті вимог ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 322,99 грн у якості компенсації витрат на оплату судового збору.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині розміру стягненої суми в рахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 28.09.2021 по 16.12.2023, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив його скасувати в частині стягнення суми у розмірі 1976,41 грн та прийняти нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача 20 882,20 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що про необґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що під дію статті 233 КЗпП України підпадає виключно платіж від 17.12.2023 на суму 1976,41 грн. При цьому, позивач вказуючи на існування затримки у 794 днів для виконанні обов`язку відповідача перед позивачем при звільнення останнього (з 27.09.2021 (день звільнення) по 17.12.2023 (день виплати останньої суми з розрахунку при звільненні)), у зв`язку з чим просить суд врахувати правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18 щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку. Так, при застосуванні принципу співмірності, який полягає у істотності частки невиплаченої суми (41108,89 грн) у порівнянні з середнім заробітком за час затримки розрахунку (794 днів (період прострочення) х 369 грн (середньоденний заробіток)=292 986 грн), що становить 14,03 %, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача на його користь 20 882,20 грн (369 грн (середньоденний заробіток) х 14,03% (істотність частки) = 26,30 грн (середньоденний заробіток з урахуванням істотності частки); 26,30 грн (середньоденний заробіток з урахуванням істотності частки) х 794 днів (період прострочення) = 20 882,20 грн).

Не погоджуючи із доводами апеляційної скарги відповідачем подано до суду апеляційної інстанції письмовий відзив, в якому просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до пунктів 1 та 3 частини першої статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, а також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що справа судом розглянута за правилами спрощеного провадження, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, який відноситься до незначної складності, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в період часу з 05.03.2017 по 27.09.2021 заявник проходив службу в підрозділах ГУНП в Харківській області Національної поліції України.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 24.09.2021 №560/ос «по особовому складу», звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0130191), слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого відділу Харківського районного управління поліції №3 ГУНП в Харківській області, з 27.09.2021.

Отже, датою звільнення заявника із служби в поліції є 27.09.2021.

Відповідачем підтверджено у відзиві на позов, що при звільненні з поліції заявнику було виплачено грошове забезпечення у сумі 10 537,37 грн (оклад за посадою 2 160,00 грн, оклад за спеціальним званням 1 440,00 грн, надбавка за стаж служби - 720,00 грн, надбавка за специфічні умови проходження служби 1 728,00грн, премія 5 388,83 грн, індексація 1 284,66 грн), а з урахуванням утримання військового збору сума до виплати склала 10 346,55 грн. У жовтні 2021 року нараховано компенсацію за невикористану щорічну чергову оплачувану відпустку у розмір 2 965,10 грн, доплату за роботу в нічний час за вересень в сумі 57,27 грн. З урахуванням утримання 1,5% військового збору заявнику 28.10.2021 перераховано 2 977,03 грн.

За твердженнями позивача, після звільнення з Національної поліції України ним встановлено, що відповідачем порушено його права та внаслідок не проведення в певний період часу індексації грошового забезпечення, внаслідок безпідставного не нарахування надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, не здійснення доплати за службу в нічний час, не повної компенсації не використаної відпустки та не виплати додаткової доплату до грошового забезпечення, останній не в повному обсязі отримував заробітну плату. Не погодившись із повнотою розрахунку при звільненні зі служби в Національній поліції України, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2022 по справі №520/8062/22 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 05.03.2017 по 31.10.2017.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 05.03.2017 по 31.10.2017.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не встановлення, не нарахування та не виплати ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% у період з 23.11.2017 по 05.12.2019, у розмірі 10% у період з 05.12.2019 по 27.09.2021.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області встановити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% у період з 23.11.2017 по 05.12.2019, у розмірі 10% у період з 05.12.2019 по 27.09.2021.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової доплати до грошового забезпечення за періоди: грудень 2020 року, з 18 лютого 2021 року по 27 вересня 2021 року, у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області здійснити у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375 нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткову доплату до грошового забезпечення за періоди: грудень 2020 року, з 18 лютого 2021 року по 27 вересня 2021 року у повному обсязі.

Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиплати при звільненні ОСОБА_1 , грошової компенсації за невикористані 30 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік 15 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік, 9 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік, 17 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 , грошової компенсації за невикористані 30 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік, 15 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік, 9 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік, 17 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 у повному обсязі доплати за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час за період з 05.03.2017 по 27.04.2020.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 у повному обсязі доплату за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час за період з 05.03.2017 по 27.04.2020.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28.08.2023 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2022 у справі №520/8062/22 залишено без змін.

При цьому, відповідачем не заперечується, що 31.01.2023 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2022 по справі №520/8062/22 ГУ НП в Харківській області здійснило нарахування та виплату позивачеві 39 132,48 грн. У подальшому, а саме, 27.05.2023, ГУ НП в Харківській області здійснило нарахування та виплату позивачеві компенсації невиплаченої частини щорічної чергової оплачуваної відпустки у кількості 15 днів за 2017 рік в розмірі 6 258,48 грн.

Далі, 17.12.2023 відповідачем було здійснено нарахування та виплату позивачеві додаткової доплати до грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375 за період з 01.12.2020 по 31.12.2020 та з 18.02.2021 по 27.09.2021 у сумі 990,24 грн та доплати за службу в нічний час за період з 05.03.2017 по 27.04.2020 у сумі 1 016,27 грн. Загальна сума зарахування 17.12.2023 складала 1 976,41 грн (з урахуванням утримання 1,5% військового збору).

Згідно з наданою суб`єктом владних повноважень на вимогу суду довідкою про доходи заявника від 29.01.2024 №81 розмір середньоденного грошового забезпечення заявника як поліцейського за період липень 2021 року - серпень 2021 року складав 309,77 грн (липень 2021 року 9 395,63 грн, серпень 2021 року 9 810,37 грн).

Водночас, за викладеними у позові власними обчисленнями заявника розмір середньоденного грошового забезпечення поліцейського складає - 369,00 грн (грошове забезпечення за липень 2021 року у сумі 14 895,37 грн + грошове забезпечення за серпень 2021 р оку у сумі 7 988,78 грн) / 62 (31 календарний день липня 2021 року + 31 календарний день серпня 2021 року).

Подія несвоєчасного розрахунку при звільненні має місце у спірних правовідносинах, позаяк публічна служба заявника була припинена - 27.09.2021, а додаткову доплату до грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375 за період з 01.12.2020 по 31.12.2020 та з 18.02.2021 по 27.09.2021 у сумі 990,24 грн та доплату за службу в нічний час за період з 05.03.2017 по 27.04.2020 у сумі 1.016,27 грн у загальній сумі 1 976,41 грн була проведена суб`єктом владних повноважень - 17.12.2023.

Отже, тривалість затримки у розрахунку при звільненні за період 28.09.2021-16.12.2023 складає 809 днів (94 дні 2021 року, 365 днів 2022 року, 350 днів 2023 року), позаяк календарний день припинення служби в поліції (27.09.2021) та календарний день отримання виплати (17.12.2023) не підлягають включенню до періоду існування невиконаного зобов`язання з виплати компенсації.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що виходячи з принципу справедливості та пропорційності, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є присудження на користь заявника не 67 545,30 грн (величина обчисленого показника середнього заробітку), а 1 976,41грн як сума недоплати грошового забезпечення поліцейського, вимога про виплату середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні була заявлена у межах ст.233 Кодексом законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та зобов`язання нарахувати та виплати на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період 28.09.2021-16.12.2023 у сумі 1.976,41 грн.

Колегія суддів частково погоджується з приведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За приписами частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд, зокрема у постановах від 20.01.2021 у справі № 200/4185/20-а, від 31.03.2021 у справі № 340/970/20, від 24.06.2021 у справі № 480/2577/20, дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

За приписами статті 116 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно до частини першої статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

Водночас, відмінність редакцій частини першої статті 117 КЗпП України до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX та після його набрання чинності, полягає загалом у тому, що до 19.07.2022 не було обмежень щодо періоду обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку і оплаті підлягав ввесь період затримки розрахунку без обмеження, тоді як після 19.07.2022 час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 (дата набрання чинності Закону № 2352-IX) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає шість місяців.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, однак не більше ніж за 6 місяців такого прострочення.

Аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 23 травня 2024 року по справі №580/9003/23.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП Верховний Суд неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору. Про це визначено, зокрема у постановах від 21.03.2023 у справі № 640/11699/21, від 20.02.2023 у справі № 240/9022/20, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а та інш.

Так, у постанові від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, встановивши порушення законодавства про оплату праці (як-то невиплата працівнику при звільненні вихідної допомоги чи компенсації за невикористану відпустку), що створює підставу для відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України, суд повинен визначити розмір як суми, яка включається за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, до належної працівнику заробітної плати, що складається із усіх виплат згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, так і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів також враховує, що у даній справі підлягає застосуванню правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ. Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Втім, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ.

Аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2024 року у справі №380/4205/23.

Як встановлено колегією суддів із матеріалів справи, 27.09.2021 позивача на підставі наказу від 24.07.2021 №560 о/с звільнено із Головного управління Національної поліції в Харківській області (а.с. 46, 93 том 1).

При звільненні у відповідності до приведеного наказу із позивачем проводився остаточний розрахунок, зокрема, 10 537,37 грн (оклад за посадою 2 160,00 грн, оклад за спеціальним званням 1 440,00 грн, надбавка за стаж служби - 720,00 грн, надбавка за специфічні умови проходження служби 1 728,00 грн, премія 5 388,83 грн, індексація 1 284,66 грн), а з урахуванням утримання військового збору сума до виплати склала 10 346,55 грн.

Разом з тим, у жовтні 2021 року позивачу нараховано компенсацію за невикористану щорічну чергову оплачувану відпустку у розмір 2 965,10 грн, доплату за роботу в нічний час за вересень в сумі 57,27 грн, а з урахуванням утримання 1,5% військового збору 28.10.2021 заявнику перераховано суму 2 977,03 грн. Приведене не заперечується учасниками справи та підтверджується листом №168/119-29/02-2024 від 29.01.2024 (а.с. 89-90 том 1).

Не погодившись із розміром виплачених сум при звільненні, позивач у жовтні 2022 року звернувся до суду із позовом щодо нарахування та виплати наступних сум:

- індексації грошового забезпечення за період з 05.03.2017 по 31.10.2017;

- надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% у період з 23.11.2017 по 05.12.2019;

- надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10% у період з 05.12.2019 по 27.09.2021;

- додаткової доплати до грошового забезпечення за грудень 2020 року, за період з 18 лютого 2021 року по 27 вересня 2021 року, у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375;

- грошової компенсації за невикористані 30 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік, 15 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік, 9 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік, 17 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік;

- доплати за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час за період з 05.03.2017 по 27.04.2020.

За результатами розгляду відповідної справи №520/8062/22 Харківським окружним адміністративним судом 14 грудня 2022 року ухвалено рішення про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 05.03.2017 по 31.10.2017.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 05.03.2017 по 31.10.2017.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не встановлення, не нарахування та не виплати ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% у період з 23.11.2017 по 05.12.2019, у розмірі 10% у період з 05.12.2019 по 27.09.2021.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області встановити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% у період з 23.11.2017 по 05.12.2019, у розмірі 10% у період з 05.12.2019 по 27.09.2021.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової доплати до грошового забезпечення за періоди: грудень 2020 року, з 18 лютого 2021 року по 27 вересня 2021 року, у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області здійснити у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375 нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткову доплату до грошового забезпечення за періоди: грудень 2020 року, з 18 лютого 2021 року по 27 вересня 2021 року у повному обсязі.

Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області, щодо невиплати при звільненні ОСОБА_1 , грошової компенсації за невикористані 30 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік, 15 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік, 9 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік, 17 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 , грошової компенсації за невикористані 30 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік, 15 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік, 9 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік, 17 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 у повному обсязі доплати за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час за період з 05.03.2017 по 27.04.2020.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 у повному обсязі доплату за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час за період з 05.03.2017 по 27.04.2020.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вказане рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року у справі №520/8062/22, залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2023 року.

Таким чином, у справі №520/8062/22 було вирішено спір між сторонами з приводу неповноти розрахунку із позивачем при звільненні.

Як вбачається зі матеріалів справи (а.с. 104-105, 106,107,108 том 1) на виконання вказаного вище рішення суду відповідачем було нараховані та виплачені позивачу наступні суми, а саме:

- 31.01.2023 на картковий рахунок позивача згідно із платіжною інструкцією №104 від 31.01.2023 перераховано 39 132, 48 грн (без урахування 1,5 % військового збору в сумі 595,93 грн), з яких: 2 356,25 грн - індексації грошового забезпечення за період з 05.03.2017 по 31.10.2017; 8 434, 06 грн - надбавка за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% у період з 23.11.2017 по 05.12.2019; 5 217,29 грн - надбавка за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10% у період з 06.12.2019 по 27.09.2021; 6 353,79 грн грошова компенсація за невикористані 15 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік; 6 353,79 грн грошова компенсація за невикористані 15 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік; 3 812,27 грн грошова компенсація за невикористані 9 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік; 7 200,96 грн грошова компенсація за невикористані 17 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік;

- 27.05.2023 на картковий рахунок позивача згідно із платіжною інструкцією №99 від 27.05.2023 перераховано 6 258,48 грн (без урахування 1,5 % військового збору в сумі 95,31 грн), які становили грошову компенсацію за невикористані 15 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік;

- 17.12.2023 на картковий рахунок позивача згідно із платіжною інструкцією №3452 від 17.12.2023 перераховано 1 976,41 грн (без урахування 1,5 % військового збору в сумі 30,10 грн), з яких: 990,24 грн - додаткова доплата до грошового забезпечення за період з 01.12.2020 по 31.12.2020, з 18.02.2021 по 27.09.2021, у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375; 1 016,27 грн - доплата за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу за період з 05.03.2017 по 27.04.2020.

Отже, з приведеного вбачається, що після звільнення позивача зі служби в поліції (27.09.2021), лише 31.01.2023, 27.05.2023 та 17.12.2023 відповідачем були нараховані та виплачені суми, які підлягали виплаті при звільненні позивача з поліції. Тобто остаточний розрахунок при звільненні позивача не було здійснено 27.09.2021, у зв`язку з чим остаточний розрахунок із позивачем було здійснено лише 17.12.2023.

Враховуючи, що на дату звільнення зі служби в поліції (27.09.2021) ОСОБА_1 відповідачем не проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, а такий розрахунок здійснено лише на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року у справі №520/8062/22, наявні підстави для застосування до Головного управління Національної поліції в Харківській області наслідків статті 117 КЗпП України.

Колегія суддів наголошує, що право на отримання компенсації майнових втрат, яких позивач зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку відповідача, що підтверджено судовими рішеннями, у розумінні статті 117 КЗпП України не поставлено законодавцем в залежність від його звернення до Головного управління Національної поліції в Харківській області, як роботодавця, оскільки останній був в силу закону зобов`язаний провести таку виплату одночасно з виплатою недоотриманих позивачем сум за весь період такого невиконання.

Невиконання такого обов`язку є підставою для визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (надалі Порядок №260).

Відповідно до пункту 9 розділу І вказаного Порядку №260 при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Таким чином, зі змісту Порядку № 260 вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

У свою чергу, пунктом 8 Порядку №100, визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки відсутній чітко визначений порядок для підрахунку середнього грошового забезпечення для поліцейських, у випадку їх звільнення, колегія суддів зазначає, що можливо застосувати, як положення Порядку №100, так і норми Порядку №260.

Відтак, застосовуючи правила підрахунку середньої заробітної плати за Порядком №100, колегія суддів враховує вимоги Порядку №260 щодо особливостей обрахунку грошового забезпечення поліцейських з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

За обставин цієї справи остаточний розрахунок з позивачем всіх належних сум при звільненні здійснений відповідачем лише 17.12.2023 на виконання рішення суду у справі №520/8062/22, а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 28.09.2021 (з дня, наступного за датою звільнення) по 16.12.2023 (попередній день перед остаточним розрахунком).

Водночас, слід зазначити, що Закон № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.

Щодо застосування положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, Верховним Судом була сформована усталена практика, зокрема у постанові від 23 травня 2024 року у справі №580/9003/23.

Так, Верховний Суд зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

В той же час, Верховний Суд у постановах від 23 травня 2024 року по справі №580/9003/23 та від 18 квітня 2024 року у справі №380/4205/23, зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Разом із тим, відповідно до статті 117 КЗпП України, у редакції чинній на відповідний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

За висновком Верховного Суду у вказаних справах у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

Застосовуючи наведений підхід Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що у цій справі період з 28.09.2021 до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 по 16.12.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду у постановах від 23 травня 2024 року по справі №580/9003/23 та від 18 квітня 2024 року у справі №380/4205/23. Дана позиція також підтверджена у постанові Верховного суду у складі Касаційного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22.

Виходячи з приведеного вище, колегія суддів зазначає, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. У свою чергу, у межах цієї справи також слід застосувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Тобто, для належного і ефективного способу захисту позивача, колегія суддів вважає за необхідне визначити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню враховуючи два періоди, а саме, з 28.09.2021 по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 16.12.2023.

Як зазначалось вище, днем виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення є 27.09.2021, тобто двома попередніми місяцями перед звільненням є липень 2021 року (31 календарних днів) та серпень 2021 року (31 календарних днів).

За даними довідки про доходи (а.с. 92 том 1), розмір нарахованого позивачу грошового забезпечення за два попередні місяці перед звільненням становив 19 206,00 грн (9395,63 грн + 9810,37 грн), у зв`язку з чим розмір середньоденного грошового забезпечення складав 309,77 грн (19206,00 грн / 62 календарних дні).

Враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу (13.02.2019) та дату набрання чинності нової редакції статті 177 КЗпП України (19.07.2022), період затримки розрахунку при звільненні з 27.09.2021 по 18.07.2022 становить 294 днів, а з 19.07.2022 по 16.12.2023 - 515 днів (тобто більше шести місяців, які визначено відповідно до ст. 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022).

З урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку у період з 27.09.2021 по 18.07.2022, суд апеляційної інстанції бере до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, а також тривалість періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

За обставинами даної справи встановлено, що позивач звернувся до суду із позовом про нарахування та виплату йому сум, невиплачених при звільненні лише у жовтні 2022 року, тобто вже після 19.07.2022, коли набрали чинності зміни до ст. 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022.

Відтак, колегія суддів врахувавши тривалість періоду з моменту звільнення позивача і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, а також розмір недоплаченої суми та істотність цієї частки порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, приходить до висновку, що у даному випадку слід обраховувати період затримки розрахунку починаючи з моменту звернення позивача до суду з вимогою про стягнення відповідних сум. Поряд з цим, позивач звернувся до суду у справі №520/8062/22 лише у жовтні 2022 року, а отже вже після 19.07.2022, коли набрали чинності зміни до ст. 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022.

Таким чином, з огляду на встановлені у справі фактичні обставини, досліджені докази, виходячи з моменту звернення позивача з вимогою про стягнення не виплачених йому сум при звільнення та принцип співмірності, колегія суддів вважає, що у даній справі обрахунок періоду затримки розрахунку при звільненні до 18.07.2022 не застосовується, у зв`язку з чим підлягають застосуванню лише положення ст. 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022, тобто обрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку обмежено шістьма місяцями.

Отже, за період затримки розрахунку з 19.07.2022 по 16.12.2023 на користь позивача підлягає стягненню в межах шестимісячного строку середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 56 687,91 грн (309,77 грн (розмір середньоденного грошового забезпечення) х 183 календарних днів).

Таким чином, розмір коштів, що підлягають стягненню на користь позивача за весь період затримки розрахунку при звільненні становить 56 687,91 грн, що відповідає положенням статті 117 КЗпП України та свідчить про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Поряд з цим, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача про необхідність застосування при обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні принципу співмірності, оскільки за висновками приведеними вище судом обраховується у даній справі лише період затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022, тобто з моменту набрання чинності ст. 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022, яка передбачає обмеження шістьма місяцями обрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. В той же час за висновками приведеними у постанові Верховного суду у складі Касаційного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22 (пункт 63), критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 КЗпП України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Враховуючи встановлену судом апеляційної інстанції протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.09.2021 по 16.12.2023, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.02.2019 по 05.12.2023 у сумі 56 687,91 грн.

Інші доводи учасників справи правильність висновків приведених судом апеляційної інстанції не спростовують.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Згідно частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що при визначенні суми належної до стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом першої інстанції не наведено вмотивованого розрахунку, та залишено поза увагою, що спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ, так і після їх внесення, у зв`язку з чим рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року у справі № 520/1058/24 підлягає зміні в частині визначення суми середнього заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.09.2021 по 16.12.2023, яка підлягає нарахуванню та виплаті.

З приводу перерахунку судового збору, який стягнуто на користь позивача, колегія суддів приводить наступне.

За приписами статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною сьомою статті 139 КАС України закріплено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з приведених вище приписів та матеріалів справи, оскільки за результатами перегляду справи судом апеляційної інстанції вирішено змінити рішення суду першої інстанції, то відповідно суд апеляційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат.

За рішення суду першої інстанції стягнуто на користь позивача у якості компенсації витрат на оплату судового збору 322,99 грн.

Згідно з матеріалами справи встановлено, що позивачем при звернення до суду першої інстанції з відповідним позовом сплачено судовий збір у сумі 968,96 грн, що підтверджено квитанцією 1511-9742-9996-0911 від 17.01.2024 (а.с. 67 том 1), а до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою 1453,44 грн, що підтверджується квитанцією від 13.05.2024 №0.0..1.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду справи вимоги апеляційної скарги та адміністративного позову ОСОБА_1 задоволено частково, та виходячи із характеру вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає, що на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області судові витрати у якості компенсації витрат на оплату судового збору в суді першої та апеляційної інстанцій в загальному розмірі 2422,40 (968,96 грн + 1453,44 грн) гривень.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 по справі № 520/1058/24 - змінити, виклавши абзаци третій та п`ятий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.09.2021 по 16.12.2023 у сумі 56 687 (п`ятдесят шість тисяч шістсот вісімдесят сім) гривень 91 (дев`яносто одну) копійку.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області (ідентифікаційний код - 40108599; місцезнаходження - вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 , місцезнаходження - АДРЕСА_1 ) 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 (дев`яносто шість) копійок у якості компенсації витрат на оплату судового збору в суді першої інстанції».

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року у справі № 520/1058/24 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області (ідентифікаційний код - 40108599; місцезнаходження - вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 , місцезнаходження - АДРЕСА_1 ) 1453 (одна тисяча чотириста п`ятдесят три) гривні 44 (сорок чотири) копійки у якості компенсації витрат на оплату судового збору в суді апеляційної інстанції .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Л.В. Любчич С.П. Жигилій