Справа № 480/1297/24
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2025-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 р. Справа № 480/1297/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Бегунца А.О. , Мельнікової Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.06.2024, (головуючий суддя І інстанції: Н.В. Савицька) по справі № 480/1297/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Сумській області

про визнання протиправним наказу та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом, в якому, просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ начальника ГУНП в Сумській області Петра Токаря № 135 від 05.02.2024 Про застосування дисциплінарних стягнень до поліцейських БПОП ГУНП в Сумській області в частині застосування до старшого сержанта поліції ОСОБА_1 (0101179) поліцейського взводу № 1 роти № 1 батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Сумській області дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції;

- визнати протиправним і скасувати наказ начальника ГУНП в Сумській області від 05.02.2024 № 44 о/с По особовому складу в частині звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді поліцейського взводу № 1 роти № 1 батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Сумській області з 06.02.2024;

- стягнути з відповідача па користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 749 грн 97 коп. за кожен день вимушеного прогулу з 06.02.2024 по день ухвалення рішення.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 18.06.2024 в задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції його скасувати та ухвалити рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказує, що накази про застосування до нього дисциплінарного стягнення, а також про звільнення зі служби в поліції є незаконними, ухвалені з порушенням порядку проведення службового розслідування та притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності, а дисциплінарне провадження однобоким та упередженим, у зв`язку з чим такі підлягають скасуванню з одночасним поновленням позивача на займаній раніше посаді.

Зазначає, що при вирішення справи судом першої інстанції не надано належної оцінки відеозапису, не з`ясовано наявність на ньому позивача, зокрема не встановлено на якій хвилині відеозапису позивач обговорює наказ та критикує керівництво.

До того ж, позивач стверджує, що судом першої інстанції не з`ясовано в чому полягає факт невиконання п. 2 наказу № 221 дск (об`єктивна сторона дисциплінарного правопорушення), виходячи з того, що такий факт міг бути встановлений лише після закінчення строку для його виконання, в той час як дисциплінарна комісія у висновку встановлює факт невиконання наказу раніше ніж він повинен був бути виконаний. Посилається також на не дослідження судом першої інстанції тієї обставини, що позивачу інкриміновано невиконання незрозумілого по суті пункту наказу, що допускає його подвійне тлумачення, адже наказ має назву Про відрядження, проте не містить жодної вказівки відрядити.

Також зазначає про не врахування судом першої інстанції законності способу отримання членами дисциплінарної комісії відеозапису, в той час як матеріали службового розслідування не містять жодних письмових доказів на підтвердження перегляду відеозапису (актів перегляду тощо), та не містять відомостей про те, на який технічний пристрій проведено відеозйомку, серію та номер приладу, ким саме проведено зйомку тощо.

Позивач наголошує, що він не повідомлений про призначення та початок проведення відносно нього службового розслідування, що вказує на грубе порушення порядку проведення службового розслідування, зокрема наказ про призначення службового розслідування не містить прізвища позивача.

В апеляційній скарзі позивач стверджує, що висновок службового розслідування не містить аналізу обставин, що пом`якшують відповідальність позивача. Також відповідачем було застосований крайній і найтяжчий вид дисциплінарного стягнення та не дослідженно в повній мірі всі обставини і докази.

Відповідачем подано відзив , в якому він просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.07.2024 визначений склад колегії суддів: головуючий суддя: ОСОБА_2 , судді: Бегунц А.О., Мельнікова Л.В.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2024 та 04.09.2024 відкрито апеляційне провадження по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.06.2024 по справі № 480/1297/24, розгляд якої призначено в порядку письмового провадження.

Розпорядженням керівника апарату Другого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2024 № 02-01/2255 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 480/1297/24 у зв`язку з рішенням Вищої ради правосуддя від 29.10.2024 № 3149/0/15-24 "Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Харківського апеляційного адміністративного суду (відряджена до Другого апеляційного адміністративного суду) у зв`язку з поданням заяви про відставку".

За наслідками проведеного повторного автоматизованого розподілу судової справи, визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Русанова В.Б., судді: Ральченко І.М., Перцова Т.С.

08.11.2024 суддями Перцовою Т.С., Ральченком І.М. подано заяви про самовідвід по справі № 480/1297/24.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2024 заяви про самовідвід задоволено. Адміністративну справу № 480/1297/24 передано на повторний автоматизований розподіл для визначення складу колегії суддів в порядку, встановленому ч.1 ст. 31 КАС України.

За наслідками проведеного повторного автоматизованого розподілу судової справи від 11.11.2024, визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Русанова В.Б., судді: Мельнікова Л.В., Бегунц А.О.

На підставі п. 3 ч. 1ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 15.04.2013 до 05.02.2024 ОСОБА_1 проходив службу у батальйоні поліції особливого призначення поліцейським взводу №1 роти №1 ГУНП в Сумській області (а.с. 12).

05.02.2024 до ГУНП в Сумській області надійшла інформація, про можливі порушення службової дисципліни з боку окремих поліцейських БПОП ГУНП, з метою з`ясування обставин зазначеного, відповідно до вимог статей 14, 15, та 26 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337-VIII, п. 1 р. ІІ Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом МВС України від 07.11.2018 № 893, та створено дисциплінарну комісію.

Командир БПОП ГУ НП в Сумській області доповів рапортом про вчинення поліцейськими порушення, яке має ознаки дисциплінарного проступку, що відповідно до приписів абзацу 2 пункту 1 розділу ІІ Порядку № 893, є підставою для призначення службового розслідування.

05.02.2024 призначене службове розслідування Наказом ГУНП в Сумській області від 05.02.2024 № 92.

Під час службового розслідування відповідачем опитано ОСОБА_1 , командира БПОП ГУНП підполковника поліції ОСОБА_3 , поліцейських ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , досліджено відеозапис з нагрудної камери.

Службовим розслідуванням встановлено, що 02.02.2024 року начальником ГУНП в Сумській області видано наказ № 221 дск, яким затверджено список поліцейських БПОП ГУНП в Сумській області для проведення навчань для подальшого відрядження до Управління поліції особливого призначення № 2 штурмовий полк (Цунамі) Департаменту поліції особливого призначення Об`єднана штурмова бригада Національної поліції ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до п. 2 наказу поліцейські, включені до списку, зобов`язані з 05.02.2024 до особливого розпорядження пройти навчання для подальшого відрядження.

05.02.2024 року зазначений вище наказ оголошено поліцейським, список яких цим наказом затверджений. Після оголошення наказу присутні поліцейські почали висловлювати своє невдоволення змістом наказу, критикувати та обговорювати його. Після цього ОСОБА_3 запропонував тим, хто згоден виконувати наказ, підтвердити ознайомлення з ним власним підписом та слідувати на навчання. Троє з присутніх таке бажання виявили. Після цього командиром БПОП ГУНП подано начальнику ГУНП в Сумській області рапорт яким повідомлено про вчинення поліцейськими, у тому числі ОСОБА_1 , дій, що мають ознаки дисциплінарного проступку.

Переглядом запису з портативного відеореєстратора, підтверджено усі вищезазначені факти.

У зв`язку з вищевикладеним, за порушення вимог підпункту 2.1 пункту 2 наказу ГУНП в Сумській області № 500 від 15.06.2023, пунктів 1, 4 частини 3 статті 1, частини 1 статті 5 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, Присяги поліцейського, пунктів 1, 2 частини 1 статті 18, пункту 24 частини 1 статті 23, частини 2 статті 24 Закону України Про Національну поліцію, у зв`язку з обговоренням, критикою та невиконанням пункту 2 наказу № 221дск від 02.02.2024 наказом начальника ГУНП в Сумській області № 135 від 05.02.2024 до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби у поліції.

Наказом ГУНП в Сумській області № 44 о/с від 05.02.2024 ОСОБА_1 звільнено зі служби у поліції у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення.

Не погодившись із приведеним наказом, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що поведінка позивача (ненадання безумовної згоди на виконання наказу та участь у його обговоренні) містить ознаки істотного дисциплінарного проступку, оскільки невиконання наказу командира поліцейським підрозділу поліції особливого призначення під час дії воєнного стану, створює серйозну загрозу розлагодженості дій підрозділу поліції особливого призначення у надзвичайних ситуаціях, загрозу національній безпеці та суверенітету України в цілому.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України "Про Національну поліцію" від 2 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Згідно з ч. 1 ст.8 Закону №580-VIII визначено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону №580-VIII поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

За змістом ч. 1 ст. 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до ст.64 Закону № 580-УІІІ особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: "Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки".

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону № 580-VIII встановлено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Законом України від 15.03.2018 № 2337-VIII затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України (далі - Дисциплінарний статут), який визначає сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.

Згідно з ч.1 ст. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Дисциплінарного статуту визначено, що службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Згідно з п.п.2, 6, 11 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського: знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень.

Відповідно до ч.1 ст.11 Дисциплінарного статуту за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

За приписами ст.12 Дисциплінарного статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Відповідно до ст.13 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків. До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Згідно із ст.14 Дисциплінарного статуту службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Обставинами, що обтяжують відповідальність поліцейського, є вчинення дисциплінарного проступку у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння (п. 1 ч.6 ст. 19 Дисциплінарного статуту).

Особливості проведення службового розслідування в період дії воєнного стану викладено у Розділі V Дисциплінарного статуту.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Дисциплінарного статуту передбачено, що у період дії воєнного стану службове розслідування проводиться з дотриманням вимог цього Статуту з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Відповідно до ст. 29 Дисциплінарного статуту урегульовано питання щодо особливості застосування дисциплінарних стягнень у період дії воєнного стану, частиною першою якої визначено, що у разі встановлення за результатами службового розслідування в діях поліцейського дисциплінарного проступку видається письмовий наказ про застосування до нього одного з видів дисциплінарного стягнення з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 2 ст. 29 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються в порядку зростання від менш суворого, яким є зауваження, до більш суворого - звільнення зі служби в поліції.

Відповідно до абз.4 ч.2 ст. 29 Дисциплінарного статуту дисциплінарні проступки такі, як перебування поліцейського на службі у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння, а також залишення місця несення служби без поважних причин, не можуть бути віднесені до незначних дисциплінарних проступків.

Службова дисципліна полягає у виконанні (дотриманні) законодавчих та підзаконних актів із питань службової діяльності та бездоганному і неухильному додержанні порядку та правил, що такими нормативними актами передбачені.

Службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожного працівника поліції, зокрема дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.

З тексту Присяги поліцейського, неухильне дотримання якої визначено законом, вбачається, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, поліцейський покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.

За вимогами пункту 1 розділу І Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених Наказ Міністерства внутрішніх справ України 09.11.2016 № 1179, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06 грудня 2016 року за № 1576/29706 (далі - Правила №1179) ці Правила є узагальненим зібранням професійно-етичних вимог щодо правил поведінки поліцейських та спрямовані на забезпечення служіння поліції суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку на засадах етики та загальнолюдських цінностей.

Пункт 5 розділу І Правил №1179 визначає, що поліцейський здійснює свою діяльність відповідно до основоположних принципів, які закріплені в Конституції України, Законі України Про Національну поліцію, інших законодавчих актах України, а також у цих Правилах, зокрема: верховенства права; дотримання прав і свобод людини; законності; відкритості та прозорості; політичної нейтральності; взаємодії з населенням на засадах партнерства; безперервності; справедливості, неупередженості та рівності.

У відповідності до пункту 1 розділу ІІ Правил №1179 передбачено, що під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен, зокрема: неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно і ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати, тощо.

Верховний Суд у постанові від 07.03.2019 справа № 819/736/18 (пункт № 60) та у постанові від 05.03.2020 справа № 815/4478/16 (пункт № 48) встановив, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 проходив службу у поліції на посаді поліцейського взводу № 1 (швидкого реагування) роти № 1 батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Сумській області.

Наказом начальника ГУНП в Сумській області № 135 від 05.02.2024, в той числі, до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби у поліції.

Підставою для застосування дисциплінарного стягнення слугував висновок службового розслідування про вчинення позивачем дисциплінарного проступку, що виразився у обговоренні, критиці та невиконанні п. 2 наказу начальника ГУ НП в Сумській області від 02.02.2024 №221 дск Про відрядження поліцейських БПОП ГУ НП в Сумській області, що призвело до порушення вимог п.п 2.1 п. 2 наказу ГУ НП в Сумській області від 15.06.2023 №500, п. 1, 4 ч. 3 ст. 1, ч. 1 ст. 5 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, Присяги поліцейського, текст якої закріплено у статі 64 Закону України Про Національну поліцію, п. 1, 2 ч. 1 ст. 18, п. 24 ч. 1 ст. 23, ч. 2 ст. 24 Закону України Про Національну поліцію".

В порядку реалізації вказаного дисциплінарного стягнення прийнято наказ ГУНП в Сумській області № 44 о/с від 05.02.2024, в тому числі, про звільнення ОСОБА_1 зі служби у поліції.

Таким чином, за результатами службового розслідування дисциплінарна комісія визнала доведеним факт невиконання правомірного наказу, за що позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Щодо невиконання п. 2 наказу № 221 дск., колегія суддів зазначає настуне.

Згідно з п.п. 1, 2, 4 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених ст. 18 Закону України Про Національну поліцію, зобов`язує поліцейського, зокрема, бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 3 ст. 4 Дисциплінарного статуту наказ є формою реалізації службових повноважень керівника, згідно з якими визначаються мета і предмет завдання, строк його виконання та відповідальна особа. Наказ має бути чітко сформульований і не може допускати подвійного тлумачення. Наказ, прийнятий на основі Конституції та законів України і спрямований на їх виконання, віддається (видається) керівником під час провадження ним управлінської діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданих повноважень. Наказ може віддаватися усно чи видаватися письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

За змістом ч.ч. 1,2,4,5 ст. 5 Дисциплінарного статуту поліцейський отримує наказ від керівника в порядку підпорядкованості та зобов`язаний неухильно та у визначений строк точно його виконувати. Забороняється обговорення наказу чи його критика.

За відсутності можливості виконати наказ поліцейський зобов`язаний негайно повідомити про це безпосередньому керівнику з обґрунтуванням причин невиконання і повідомленням про вжиття заходів до подолання перешкод у виконанні наказу.

Поліцейському забороняється виконувати злочинний або явно незаконний наказ. У разі одержання наказу, що суперечить закону, підлеглий не повинен виконувати його, про що зобов`язаний невідкладно в письмовій формі доповісти керівнику, який віддав (видав) наказ, та своєму безпосередньому керівникові, а в разі наполягання на його виконанні - письмово повідомити про це прямому керівнику.

Виконання поліцейським злочинного або явно незаконного наказу, а також невиконання правомірного наказу тягнуть за собою відповідальність, передбачену цим Статутом та законом.

Судом встановлено, що 02.02.2024 начальником ГУНП в Сумській області видано наказ №221 дск., згідно якого поліцейські БПОП, в тому числі ОСОБА_1 , зобов`язаний з 05.02.2024 до особливого розпорядження пройти навчання для подальшого відрядження.

Зазначений наказ № 221 доведений до відома позивача 05.02.2024.

Колегія суддів зазначає, що наказ № 221 дск не містить часові проміжки початку навчання, місце навчання, що свідчить проте, що строк виконання наказу №221 дск міг тривати аж до закінчення доби 05.02.2024.

Крім того, відповідно до змісту п.2 наказу №221 дск включені до нього поліцейські БПОП, зокрема ОСОБА_1 , зобов`язані були пройти навчання перед відрядження з 05.02.2024 до особливого розпорядження на полігоні, в той час як конкретне місце проведення навчань наказом не визначалось, так як залежало від змін в оперативній обстановці та безпековій ситуації.

Враховуючи відсутність у наказі № 221 дск конкретного часу та місця початку навчання, факт його невиконання міг бути встановлений лише після закінчення строку для його виконання, а саме, до закінчення доби 05.02.2024 року.

Однак, відповідач ще до закінчення строку на виконання наказу (05.02.2024) в цей же день зробив висновок про невиконання позивачем п. 2 наказу №221 дск., а саме почав службове розслідування, що вбачається з наказу № 92 про призначення службового розслідування, утворення дисциплінарної комісії від 05.02.2024 та звільнив позивача до закінчення терміну для виконання наказу, що встановлено з наказом № 135 о/с від 05.02.2024.

При цьому, матеріали службового розслідування не містять доказів того, що позивач не з`явився на навчання протягом 05.02.2024, а отже обставина неприбуття позивача на навчання не була належним чином задокументована.

За таких умов, колегія суддів вважає, що дисциплінарна комісія за результатами службового розслідування, ще до завершення строку на виконання п. 2 наказу №221 дск зробила висновок про невиконання такого наказу позивачем.

Крім того, висновок службового розслідування не містить викладення обставин дисциплінарного порушення в частині обговорення та критики наказу № 221 дск, в чому саме полягало і чим підтверджуються обговорення та критики наказу №221 дск з боку позивача.

Наданий відповідачем до суду та врахований судом першої інстанції в підтвердження вказаних обставин, відеозапис , фіксуючий момент оголошення поліцейським наказу № 221 дск не є належним доказом.

Так, з відеозапису вбачається, що позивач перебував в залі під час оголошення наказу № 221 дск у другому ряду перший біля вікна, однак даних щодо обговорення та критики наказу відео запис не містить.

Доводи відповідача, що факт ненадання позивачем згоди на виконання наказу №221дск від 02.02.2024, підтверджується відеозаписом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з відеозапису (10:36:15) вбачається, що присутніми особами було сказано, що Ми готові виконати наказ.

Відтак, колегія суддів зауважує, що наданий відеозапис містить лише момент оголошення наказу про відрядження та початок розмови між присутніми з приводу оголошеного наказу. Водночас, на відеозаписі не зафіксовано безпосередньо тверджень позивача про відмову від виконання наказу №221дск від 02.02.2024, його обговорення та критики.

Будь-які інші докази, які б вказували на обговорення та критику наказу №221 дск безпосередньо позивачем, відповідачем не надано.

Натомість, з письмових пояснень ОСОБА_1 , які надані останнім саме 05.02.2024 під час службового розслідування, вбачається, що він від виконання наказу №221 дск не відмовляється, готовий відбути у відрядження для проходження навчання.

Отже, приведене спростовує доводи відповідача про невиконання 05.02.2024 позивачем наказу №221 дск.

Таким чином, відповідачем не надано доказів наявності в діях позивача складу дисциплінарного проступку, який виразився у обговоренні, критиці та невиконанні п. 2 наказу №221 дск, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку про передчасність висновків дисциплінарної комісії про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції є незаконним, а відповідно наказ № 135 від 05.02.2024 Про застосування дисциплінарних стягнень до поліцейських БПОП ГУНП в Сумській області в частині застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції та наказ № 44 о/с від 05.02.2024 По особовому складу в частині звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 , є протиправними та підлягають скасуванню, у зв`язку з чим слід поновити ОСОБА_1 на відповідній посаді з наступного дня за днем звільнення (05.02.2024), а саме з 06.02.2024.

Ураховуючи висновок щодо протиправності звільнення позивача зі служби та наявність підстав для скасування наказів про застосування дисциплінарного стягнення та його звільнення зі служби в поліції, з поновленням позивача на посаді, колегія суддів доходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на корить позивача середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу, виходячи з наступного.

Згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вирішуючи питання про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, апеляційний суд погоджується з доводами сторони позивача щодо порядку підрахування розміру середнього заробітку для позивача у спірному періоді, приводячи з наступного.

Так, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі Порядок №260).

Згідно з п. 6 розділу ІІІ цього Порядку №260 передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Відповідно до п. 9 розділу І вказаного Порядку №260 при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Таким чином, зі змісту Порядку № 260 вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Згідно з п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100), визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки відсутній чітко визначений порядок для підрахунку середнього грошового забезпечення для поліцейських, у випадку їх звільнення, колегія суддів зазначає, що можливо застосувати, як положення Порядку №100, так і норми Порядку №260.

Відтак, застосовуючи правила підрахунку середньої заробітної плати за Порядком №100, суд враховує вимоги Порядку №260 щодо особливостей обрахунку грошового забезпечення поліцейських з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Як вбачається із довідки про доходи від 12.02.2024 №29/179 ОСОБА_1 у грудні 2023 року нараховано заробітну плату у розмірі 23 249,00 гривень за 31 фактичну кількість відпрацьованих робочих днів, а у січні 2024 року 23 249, 01 гривень за 31 робочий день.

Отже, згідно даних про заробітку плату позивача за грудень 2023 року - січень 2024 року, розмір його заробітної плати за два місці перед звільненням становив 46 498, 01 гривень.

Враховуючи, що загальна кількість робочих днів за грудень 2023 року та січень 2024 року становила 62 робочих днів, то середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складав 749,96 гривень (46 498, 01 грн/62 днів = 749,96 грн/день).

Період вимушеного прогулу позивача з 06.02.2024 року (день наступний за днем звільнення) по 17.02.2025 року (день ухвалення рішення про поновлення на службі) складає 342 календарних днів.

Відтак, грошове забезпечення позивача за час вимушеного прогулу з 06.02.2024 року по 17.02.2025 року складає 283 484,88 гривень (749,96 грн х 378 календарних днів).

Приведені висновки суду щодо питань підрахунку середнього заробітку узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду викладеними у постановах від 04.08.2022 року у справі № 824/3161/14-а, від 24 жовтня 2019 року у справі № 821/1226/16 та від 28.04.2022 року у справі № 806/1914/17.

За таких обставин колегія суддів вважає, що наявні підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині вимог про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06.02.2024 року по 17.02.2025 року у розмірі 283 484,88 гривень.

Щодо доводів відповідача, що з роботодавця державою знято обов`язок по виплаті середнього заробітку працівникам, які проходять військову службу по мобілізації, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставною, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм.

При цьому під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (частина перша статті 34 КЗпП України).

Тобто простій можливий як з вини роботодавця, так і за відсутності його вини. Законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати.

У свою чергу, вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

Вказане також узгоджується з пунктом 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі Інструкція № 114/8713) яким передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Відповідно до підпункту 2.2.12 пункту 2.2 розділу 2 Інструкції № 114/8713 до фонду додаткової заробітної плати включається оплата за невідпрацьований час, зокрема, оплата простоїв не з вини працівника.

У розділі 3 Інструкції № 114/8713 закріплено вичерпний перелік виплат, що не належать до фонду оплати праці. Згідно з пунктом 3.9 розділу 3 вказаної Інструкції до фонду оплати праці не належать суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

В Інструкції № 114/8713 середній заробіток за час вимушеного прогулу не віднесено до вичерпного переліку виплат, що не належать до фонду оплати праці.

На думку Великої Палати Верховного Суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Така позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі № 755/12623/19.

Таким чином, позивач має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Клопотання представника відповідача про закриття апеляційного провадження у зв`язку з поданням апеляційної скарги неповноважною особою, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

25.11.2024 року представник відповідача подав клопотання про закриття апеляційного провадження у зв`язку з тим, що в доданому до апеляційної скарги представника позивача - адвоката Малібог Ю.М. ордері серії ВМ №1046623 від 04.07.2024, вказаний договір б/н від 06.02.2024. Таким чином, в ордері серії ВМ №1046623 від 04.07.2024, вказаний договір б/н від 06.02.2024, дія якого закінчилась 18.06.2024. Виходячи з приведеного, відповідач зазначає, що це є порушенням ст. 26 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність та за вимогами ст. 305 КАС України апеляційне провадження підлягає закриттю. Обґрунтовуючи свою позицію представник відповідача посилається також на правову позицію приведену у постанові Верховного Суду від 23.04.2024 у справі №420/13492/22.

Колегія суддів зазначає, що згідно з п. 2 ч. 1 ст. 305 КАС України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КАС України передбачено, що сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого ч. 9 ст. 266 цього Кодексу.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 57 КАС України).

Згідно з ч. 4 ст. 59 КАС України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".

За приписами ст. 26 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з ч. 1,3 ст. 27 Закону №5076-VI передбачено, що договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правничої допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до ч. 4 ст. 27 Закону №5076-VI договір про надання правничої допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах.

Окрім того, ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера (ч. 2 ст.26 Закону № 5076-VI).

Також у відповідності до п. 12 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019 року №41, визначено, що ордер має містити, зокрема, посилання на договір про надання правничої допомоги/доручення органу (установи), уповноважених законом на надання безоплатної правничої допомоги, номер (у випадку наявності) та дату цього документа.

З аналізу викладених положень КАС України та Закону №5076-VI випливає, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером. Водночас ордер, виданий відповідно до Закону №5076-VI, є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката, і чинна редакція КАС України не вимагає приєднання до нього договору про надання правничої допомоги чи витягу з нього.

Водночас наведене загальне правило щодо порядку підтвердження повноважень адвоката не означає, що суд за певних обставин не може перевірити правомірність видання ордера, його чинність, або ж оцінити його форму й зміст.

Аналогічна позиція приведена у постанові Верховного Суду від 23.04.2024 у справі №420/13492/22.

Представниками позивача подано заперечення на клопотання та такі копії документів, зокрема, додаткову угоду №1 від 18.06.2024 договору про надання правничої допомоги в адміністративній справі від 08.02.2024 (а.с. 120 том 2) та ордер адвоката Малібог Ю.М. серії ВМ №1046623 від 04.07.2024.

Відтак, дослідивши отримані від представників позивача докази колегія суддів встановила, що:

- ордер серії ВМ №1046623 від 04.07.2024 адвоката Малібог Ю.М. виданий на підставі договір про надання правничої допомоги від 08.02.2024 та додаткової угоди №1 від 18.06.2024 договору про надання правничої допомоги в адміністративній справі від 08.02.2024, згідно з якими строк дії договору (п.3.1) поширюється на розгляд справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій, а отже строк дії договору про надання правничої допомоги в адміністративній справі від 08.02.2024 не сплив.

Підсумовуючи приведене вище, колегія суддів вважає, що клопотання відповідача про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою позивача не підлягають задоволенню.

Щодо витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Звертаючись до суду позивач просив відшкодувати понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 12 000 грн.

Відповідно до ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень ч. 5 ст. 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).

Тобто, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 5 ст. 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 15.07.2020 року (справа №640/10548/19), від 21.01.2021 року (справа №280/2635/20), від 06.04.2022 року (справа № 500/1410/21), від 18.05.2022 року (справа № 640/4035/20), від 28.07.2022 року (справа № 640/18791/20).

Судом встановлено, що представництво інтересів Макаренко Ігоря Миколайовича під час розгляду даної справи в суді першої інстанції та апеляційної здійснювалось АО Веріта Груп згідно договору про надання правової допомоги від 08.02.2024 р.

Згідно п. 4.2 Договору гонорар Адвокатського об`єднання складається із вартості консультації, вивчення документів, підготування участі у справі, участь у судових засіданнях, складання, направлення та подання документів по суті спору тощо. При визначенні розміру гонорара також враховуються терміновість надання адвокатських послуг та важливість справ для сторони. Розмір гонорара Адвокатського об`єднання складає 12 000 грн.

Додатковою угодою №1 від 18.06.2024 до Договору сторони погодили, що його дія (п.3.1) поширюється на розгляд справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

Цю винагороду Позивач сплатив Адвокатському об`єднанню згідно з квитанцією № 46 від 08.02.2024.

Колегія суддів враховує, що надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинні бути доведені стороною справі.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 02.08.2022 у справі № 640/14930/20.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів враховуючи викладене, заперечення відповідача щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значення справи для сторони, надані докази, дійшла висновку щодо відшкодування позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Сумській області витрат на правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції, у розмірі 8 000,00 грн.

За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 322, 325, 326, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання представника Головного управління Національної поліції в Сумській області про закриття апеляційного провадження - відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.06.2024 по справі № 480/1297/24 - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про визнання протиправним наказу та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області Петра Токаря № 135 від 05.02.2024 «Про застосування дисциплінарних стягнень до поліцейських БПОП ГУНП в Сумській області» в частині застосування до старшого сержанта поліції ОСОБА_1 (0101179) поліцейського взводу № 1 роти № 1 батальйону поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Сумській області дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.

Визнати протиправним і скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області від 05.02.2024 № 44 о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді поліцейського взводу № 1 роти № 1 батальйону поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Сумській області з 06.02.2024.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.02.2024 року по 17.02.2025 року у розмірі 283 484 гривень (двісті вісімдесят три тисячі чотириста вісімдесят чотири) гривень 88 копійок.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області () на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн (вісім тисяч гривень 00 копійок).

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити..

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді А.О. Бегунц Л.В. Мельнікова