Справа № 160/17615/24
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2025-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 лютого 2025 року м. Дніпросправа № 160/17615/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року в адміністративній справі №160/17615/24 (головуючий суддя першої інстанції - Рябчук О.С.) за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 01.07.2024 року звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби, в якому просила скасувати постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, якою її притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф в розмірі 80000 грн..

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05.06.2024 року відповідачем за результатами розгляду справи про накладення штрафу на підставі акту фактичної перевірки ГУ ДПС у Дніпропетровській області №1096/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 від 22.04.2024 року, винесено спірну постанову, якою на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України на позивача накладено штраф в розмірі 80000 грн. за допущення працівника до роботи без укладання трудового договору (контракту), що є порушенням вимог частини першої статті 21, частин першої, четвертої статті 24 КЗпП України, та без повідомлення ДПС та її територіальних органів про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що є порушенням постанови КМУ № 413 від 17.06.2018 року. Разом з тим, з вказаним працівником було укладено цивільно-правовий договір, що виключає вказані порушення норм трудового законодавства.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, зазначених в позові.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права. Апелянт вказує, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини у справі, оскільки працівник надавав послуги відповідно до умов цивільно-правового договору (договір ЦПХ), що передбачає надання послуг, а не виконання обов`язків працівника на постійній основі. Вказаний договір регулювався положеннями Цивільного кодексу України, що відрізняє його від трудових відносин, визначених Кодексом законів про працю.

Відповідач подав відзив на скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований як фізична особа-підприємець з 30.11.2001 року. Основним видом діяльності згідно з ЄДРПОУ є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (код 47.11), перебуває на податковому обліку в органах ДПС України.

Наказом ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 11.04.2024 року №1407-п, керуючись статтею 191, статтею 20, підпунктом 75.1.3, підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75, на підставі підпункту 80.2.2. пункту 80.2 статті 80 ПК України, вирішено провести фактичну перевірку господарської одиниці торгівельного павільйону, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює діяльність ФОП ОСОБА_2 , з питань дотримання норм законодавства, регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). Перевірку проведено з 12.04.2024 року, тривалістю не більше 10 діб.

Контролюючим органом 12.04.2024 року проведено фактичну перевірку господарської одиниці - торгівельного павільйону, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює діяльність ФОП ОСОБА_2 , за результатами якої складено Акт №1096/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 (а.с.41-44).

Вказаним актом встановлено, що на момент перевірки 12.04.2024 року об 10 год. 30 хв. відсутні трудові відносини між продавцем ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 , а саме - згідно поданої позивачем звітності та відомостей, що містяться в АІС «Податковий блок», станом на 12.04.2024 року о 10 год. 30 хв. продавець ОСОБА_3 у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 не перебувала, повідомлення про прийняття працівника на роботу до ДПС не подано. В ході перевірки надано цивільно-правовий договір №1 від 11.04.2024 року, який укладений між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 ..

Листом ГУ ДПС у Дніпропетровській області «Про вжиття заходів» від 09.05.2024 року за №21798/5/04-36-07-08-16 повідомлено Південно-Східне міжрегіональне управління Держаної служби з питань праці, що в ході проведення перевірки, зокрема, ФОП ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (загальна система оподаткування), встановлені порушення вимог податкового законодавства, законів про працю України в частині несвоєчасного повідомлення органів державної податкової служби про прийняття працівників на роботу та допущення працівників до роботи без оформлення трудового договору.

Листом Південно-Східного міжрегіонального управління Держаної служби з питань праці №ПС/3.1/9830-24 від 27.05.2023 року, відповідно до абз.7 пункту 2 та абз.2 пункту 3 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509, повідомлено ФОП ОСОБА_2 про надходження 18.05.2023 року копії Акта фактичної перевірки №1096/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 від 22.04.2024 року, проведеної Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю (вх. №13084/ПС/1-24 від 14.05.2024 року Південно-Східного міжрегіонального управління Держаної служби з питань праці).

Лист Південно-Східного міжрегіонального управління Держаної служби з питань праці №ПС/3.1/9830-24 від 27.05.2023 року направлено засобами поштового зв`язку на адресу ФОП ОСОБА_2 , а саме: АДРЕСА_2 (поштове відправлення зі штрих-кодовим ідентифікатором 138).

28.05.2024 року Південно-Східне міжрегіональне управління Держаної служби з питань праці направило на адресу позивача запрошення № ПС/3.1/9913-24, про взяття участі у розгляді справи про накладення штрафу на підставі копії Акта (довідки) фактичної перевірки реєстраційний №1096/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 від 22.04.2024 року. Розгляд справи призначено на 05.06.2024 року о 13 год. 30 хв. за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказане запрошення направлено засобами поштового зв`язку на адресу ФОП ОСОБА_2 , а саме: АДРЕСА_2 (поштове відправлення зі штрих-кодовим ідентифікатором 382).

05.06.2024 року на підставі Акта (довідки) фактичної перевірки №1096/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 від 22.04.2024 року Південно-Східним міжрегіональним управління Державної служби з питань праці винесено постанову №1096/04/36/07/08/РРО//ДПС/ТД-ФС про накладення штрафу на позивача в розмірі 80000 грн. (а.с.54-58).

Постанова про накладення штрафу направлена засобами поштового зв`язку на адресу позивача: АДРЕСА_2 (поштове відправлення зі штрих-кодовим ідентифікатором 036).

Не погодившись з прийнятим рішенням контролюючого органу про притягнення до адміністративної відповідальності, позивач оскаржила таке рішення до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до частини першою статті 259 Кодексів законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року №823 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який визначав процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування) (далі по тексту - Порядок №823).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 року у справі №640/17424/19, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 року, визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року №823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю».

Отже, станом на момент виникнення спірних правовідносин порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю чинним законодавством не визначений.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96 (далі по тексту - Положення №96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Підпунктом 4 пункту 4 цього Положення передбачено, що Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 7 Положення).

Кабінетом Міністрів України згідно пункту 1 постанови від 12 січня 2022 року №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» (далі по тексту - Постанова №14) постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці, зокрема, Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області, та утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці.

Підпунктом 1 пункту 3 Постанови №14 визначено, що територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державної службою з питань праці після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань даних про міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворені згідно пунктом 2 цієї постанови, затвердження положень про них, структуру, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій.

Підпунктом 3 пункту 3 Постанови №14 установлено, що міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме: Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці у Кіровоградській області, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, Головного управління Держпраці у Запорізькій області; Державною службою з питань праці наказом №232 від 02.12.2022 року прийнято рішення про можливість забезпечення Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби України з питань праці повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці від 23.09.2022 року №167. У зв`язку з цим, Державною службою України з питань праці наказано припинити здійснення повноважень та виконання функцій Головному управлінню Держпраці у Дніпропетровській області з 05.12.2022 року.

Отже, повноваження та функції Головного управління передані Південно-Східному міжрегіональному управлінню Державної служби України з питань праці, а відтак відповідач є повноважним суб`єктом здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням суб`єктами господарювання законодавства про працю.

Згідно статті 1 Закону України «Про охорону праці» працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).

Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Перевіркою наданих ТОВ «Промстрой-К» договорів підрядів, актів прийому виконаних робіт встановлено, що в цивільно-правових договорах, укладених між підприємством (замовник) та вказаними вище особами (виконавці) вбачаються ознаки трудових відносин.

Предметами вказаних договорів є загальнобудівельні роботи, що є процесом праці, при цьому в договорах не вказується кінцевий результат послуг із зазначенням кількісних та якісних показників, після досягнення (виконання) яких договір вважається виконаним і дія його припиняється. Тобто не мають на меті досягнення кінцевого результату.

При цьому, вказані договори підряду не містять переліку та об`єму певних робіт, умов оплати та ціни робіт, або суми винагороди або кошторису.

Договори підряду заключались із зазначеними вище особами на певний строк, що притаманно строковому трудовому договору.

Згідно частини 1 статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У відповідності до частини 3 статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В позові та апеляційній скарзі позивач посилається на те, що між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено не трудовий договір, а цивільно-правовий договір для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання певних результатів, обсяг виконуваної роботи зазначений у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню у зв`язку із досягненням зазначеної в угоді мети, що мало бути відображено в акті приймання-передачі наданої послуги, а оплата підлягала нарахуванню по закінченню виконання роботі.

Апеляційний суд з цього приводу зазначає наступне.

Загальне визначення цивільно-правового договору надається у статті 626 Цивільного кодексу України: договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 Цивільного Кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відтак, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення цієї мети договір вважається виконаним і дія його припиняється. Тобто, він застосовується для реалізації визначених, найчастіше разових робіт.

Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Тому цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання разової конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів і у разі досягнення цієї мети, договір вважається виконаним і дія його припиняється.

Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Предметом трудових договорів є результат праці, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах, а не процес роботи.

Колегія суддів звертає увагу на наступне.

Видом діяльності ФОП ОСОБА_4 згідно з ЄДРПОУ є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (код 47.11), яка проводиться згідно акту перевірки, зокрема у господарській одиниці торгівельного павільйону, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з договору №1 від 11.04.2024 року, укладеного між позивачем - ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , договір не містить ані визначення послуги, яка за цим договором надається, ані міста де така послуга надається, ані обсягу та умов такої послуги. Також в договорі не зазначено умов щодо матеріальної відповідальності, якщо це послуги продавця, та/або санітарної книжки, якщо це послуги продавця продовольчих товарів. Згідно п.6.1 договору строк його дії з 11.04.2024 року по 13.04.2024 року (а.с.44-45).

Натомість, згідно пояснень ОСОБА_5 , наданих начальнику ГУ ДПС у Дніпропетровській області, остання працює продавцем в павільйоні та здійснює діяльність ФОП ОСОБА_2 , а також зазначено, що офіційно працевлаштована на ФОП ОСОБА_2 та працює з вересня 2023 року (а.с.47).

Також судом першої інстанції враховані доводи відповідача, щодо того, що виконувані згідно цивільно-правових договорів роботи здійснювались в межах господарської діяльності позивача, що відповідає ознакам трудового договору.

Наявний в матеріалах справи акт прийому наданих послуг від 13.04.2024 року до цивільно-правового договору № 1 від 11 квітня 2024 року також не містять ні результату роботи, ні її обсягу, видів тощо, у вказаному акті визначено лише вид виконання роботи - послуги продавця та розмір оплати.

Вказане спростовує як наведені в апеляційній скарзі доводи позивача, так і викликає обгрунтований сумнів щодо правомірності та дійсності наданих позивачем цивільно-правового договору та акту.

Наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи та надані до матеріалів справи договір та акт, з наведених вище підстав апеляційним судом до уваги не приймаються та на думку колегії суддів, свідчать лише про бажання позивача уникнути відповідальності за виявлене під час перевірки порушення.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що всі зазначені встановлені судом обставини підтверджують факт допуску позивачем 12.04.2024 року до роботи працівника ОСОБА_3 як продавця без оформлення з нею трудового договору (контракту) та без повідомлення органів ДПС про прийняття працівника на роботу, внаслідок чого позивачем допущено порушення вимог статей 21, 24 КЗпП України, Порядку №413 за що передбачена відповідальність, встановлена абз.2 частини другої статті 265 КЗпП України, тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що накладення на позивача штрафу за наведене вище порушення вимог трудового законодавства за постановою, яка оскаржується, є правомірним та законним.

Також, роблячи такий висновок, судом враховано і те, що дії позивача щодо не укладення трудового договору з працівником та його допуск її до роботи без оформлення такого трудового договору, не повідомлення органів ДПС про прийняття працівника на роботу, перешкоджають реалізації права такої фізичної особи на працю, гарантованого Конституцією України та КЗпП України, права на соціальний захист у випадку безробіття, при тимчасовій втраті працездатності, права на відпочинок, щорічну оплачувану відпустку, права на пенсійне забезпечення та інше.

Аналогічна правова позиція висловлена і у постанові Верховного Суду від 24.01.2023 у справі №580/3948/19, яка підлягає застосуванню адміністративним судом у відповідності до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із абзацем 2 частини другої статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

З аналізу наведеної норми слідує, що відповідальність за вказаною статтею настає у разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору.

Таким чином, підставою для застосування до фізичної особи-підприємця штрафу на підставі статті 265 КЗпП України є фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини першої статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною четвертою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року в адміністративній справі №160/17615/24 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року в адміністративній справі №160/17615/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко