Справа № 520/22580/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 р. Справа № 520/22580/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2024, головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., м. Харків, по справі № 520/22580/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області третя особа - Відділ обслуговування громадян №10 Немишлянського району Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області), третя особа - Відділ обслуговування громадян №10 Немишлянського району Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29.05.2024 № 15 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , період роботи з 06.09.2001 по 19.09.2008 відповідно до трудової книжки та призначити пенсію за віком з дня звернення за її призначенням, тобто, з 21.05.2024.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року у справі № 520/22580/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третя особа - Відділ обслуговування громадян №10 Немишлянського району Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29.05.2024 № 15 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 період роботи з 06.09.2001 по 19.09.2008 відповідно до трудової книжки та призначити пенсію за віком з дня звернення за її призначенням, тобто, з 21.05.2024.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968,86 грн.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року у справі № 520/22580/24 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач вказує, що до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 01.01.2002 по 31.12.2003, оскільки в індивідуальних відомостей про застраховану особу Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Довідка ОК-5) відсутня інформація про нарахований дохід та сплачені внески за 2000 рік. З огляду на вищезазначене, відсутні підстави для зарахування до страхового (загального) стажу Позивача періоди роботи з 01.01.2002 по 31.12.2003. Виходячи з приведеного, на думку відповідача, суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та дав їм неналежну оцінку, у результаті чого прийняв незаконне та необґрунтоване рішення.

Позивачем на апеляційну скаргу подано відзив, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до пункту 3 частини першої статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що справа судом першої інстанції розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, від учасників справи не надійшло клопотання про розгляд справи за їх участю, правовідносини та предмет доказування у справі, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягнення пенсійного віку 60 років і наявності необхідного страхового стажу, відповідно до п.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» - не менше 31 року, звернулася до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.

21 травня 2024 через Портал Електронних Послуг Пенсійного фонду України позивачем було подано відповідну заяву про призначення пенсії за віком.

До заяви було додано скановані копії: паспорту, довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, трудова книжка, довідки до трудової книжки, заява про призначення пенсії, свідоцтво про шлюб, диплом (свідоцтво, атестат) про навчання, два свідоцтва про народження дитини, фотокартка, довідка про відкритий рахунок в банку, стаж для розрахунку форма РС-право, анкета опитування, витяг з реєстру страхувальників.

За принципом екстериторіальності органом призначення було визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29.05.2024 № 15 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

Відповідачем у рішенні зазначено, що до страхового стажу не враховано період з 01.01.2002 по 31.12.2003, оскільки відсутня інформація про роботу в індивідуальних відомостях про застраховану особу.

Позивач, не погодившись із прийнятим рішенням суб`єкта владних повноважень, звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи вимоги позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для зарахування періоду роботи позивача з 01.01.2002 по 31.12.2003 згідно записів трудової книжки, у зв`язку з чим, суд першої інстанції прийшов до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29.05.2024 № 15 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України).

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 9 Закону № 1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до положень статті 1 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно із частиною першою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 Закону № 1058-IV).

Частиною четвертою вказаної статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Приписами статті 26 Закону № 1058-IV встановлено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Поряд з цим, слід зауважити, що до 01.01.2004 порядок підтвердження стажу роботи був визначений статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (надалі - Закон № 1788-XII).

Так, статтею 62 Закону №1788-ХІІ встановлювалось, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За змістом приписів пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З аналізу наведених законодавчих приписів, зокрема статті 62 Закону № 1788-XII та пункту 1 Порядку № 637, слідує, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Як встановлено колегією суддів з наявних записів трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 08.04.1983 (а.с. 10-19 том 1), у період із 06.09.2001 по 19.09.2008 позивач була прийнята на посаду продавця кіоску за трудовим договором із фізичною особою підприємцем у місті Свердловськ Луганської області.

21 травня 2024 року позивач подала заяву про призначення пенсії за віком (а.с. 27 том 1), яка за принципом екстериторіальності розподілена для розгляду Головному управлінню Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29.05.2024 № 15 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу (а.с. 9, 93-94 том 1).

Відповідачем у рішенні зазначено, що до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.01.2002 по 31.12.2003, оскільки період з 01.01.2002 по 31.12.2003 згідно записів трудової книжки потребує уточнення, адже відсутня інформація про роботу індивідуальних відомостей про застраховану особу.

З огляду на вищезазначене, відповідач вважає, що відсутні підстави для призначення пенсії позивачу, адже період з 01.01.2002 по 31.12.2003 не зараховано до страхового (загального) стажу.

Колегія суддів не погоджується з таким рішенням, оскільки основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, в той час як відсутність інформації про роботу в індивідуальних відомостях про застраховану особу не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії відповідно до положень вищезазначених норм права.

Окрім того, за твердженнями позивача у адміністративному позові, відсутність відповідної інформації у відомостях сталося з помилки працівників Свердловського відділення ПФУ в Луганській області, які у формі ОК-5 невірно вказали реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача: замість « НОМЕР_2 » зазначено « НОМЕР_3 ». Окрім цього, з помилкою було внесено прізвище позивача: замість « ОСОБА_1 », вказано « ОСОБА_2 ». У результаті зазначених помилок, із страхового стажу позивача було безпідставно виключено 6 років. У 2010 році позивач зверталась до посадових осіб ПФУ в Луганській області із заявою про виправлення помилок, надавши необхідні документи, проте помилки виправлені не були.

Листом від 09.08.2024 Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області на звернення позивача № ВЕБ-20001-Ф-С-24-123577 від 26.07.2024 (а.с. 105-106 том 1), отримане через веб-портал Пенсійного фонду України повідомило, що 21.05.2024 позивач звернулась із заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Заява опрацьована за умовами централізації призначення пенсій. Після розгляду заяви про призначення пенсії та поданих документів, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було винесено рішення про відмову № 15 від 29.05.2024 року (відсутній страховий стаж)., оскільки страховий стаж становить 24 роки 8 місяців 18 днів. За результатами розгляду документів до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.01.2002 по 31.12.2007. За вказаний період відсутня інформація в індивідуальних відомостях про застраховану особу. 09 липня 2024 року заявник подала заяву щодо коригування персональних даних в реєстрі застрахованих осіб. У довідці з Реєстру застрахованих осіб за формою «ОК-5» відображаються відомості про застраховану особу, накопичені зі звітності її страхувальників. В Реєстрі застрахованих осіб наявні відомості на прізвище, ім`я та по батькові « ОСОБА_1 » за реєстраційним номером облікової картки платника податків « НОМЕР_3 », накопичені зі звітності фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) за період з 2002 по 2007 роки.

Таким чином, з приведеного вище вбачається, що у Реєстрі застрахованих осіб було допущено помилки, а саме, помилково вказано реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача « НОМЕР_3 », замість вірного « НОМЕР_2 », а також помилково внесено прізвище позивача « ОСОБА_2 », замість вірного « ОСОБА_1 ». У свою чергу, існування таких помилок потягло за собою відсутність в Реєстрі застрахованих осіб (а.с. 34-37 том 1) на ім`я позивача даних про страховий стаж накопичений зі звітності фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) за період з 2002 по 2007 роки.

Водночас, існування таких помилок жодним чином не залежало від волі і дій позивача, а відтак не може впливати на право позивача отримувати пенсію за віком згідно з приписами статті 26 Закону № 1058-IV.

У даному випадку колегія суддів також зазначає, що на особу не може покладатися тягар доведення достовірності чи недостовірності даних, що зазначені в її трудовій книжці.

Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи на підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для невключення вказаних періодів роботи до страхового стажу, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань та виключення відповідного періоду зі страхового стажу.

Вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 30.09.2019 по справі № 638/18467/15-а.

У той же час, право позивача на пенсійне забезпечення не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівниками, відповідальними за порядок ведення трудової документації. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці або індивідуальних відомостях про застраховану особу.

В свою чергу згідно правової позиції, наведеної у пункті 34 постанови Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 19.12.2019 по справі №307/541/17 однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не врахував, що зазначені ним обставини для відмови позивачу у призначенні пенсії не можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, що підтверджено даними у трудовій книжці.

Неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей також не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.

Перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні заробітної плати при призначенні особі пенсії.

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. І якщо пенсійний орган не здійснив жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити стаж особи або заробітну плату, така бездіяльність визнається судом протиправною.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а.

Натомість, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі №383/102/14-а.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідач дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для зарахування періоду роботи позивача з 01.01.2002 по 31.12.2003 згідно записів трудової книжки.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29.05.2024 № 15 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 є протиправним, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Поряд з цим, судом апеляційної інстанції встановлено, що зарахований позивачу за оскаржуваним рішенням № 15 страховий стаж становить 24 роки 8 місяців 18 днів, а не зарахований період роботи у ФОП ОСОБА_3 з 01.01.2002 по 31.12.2003, складає повних 2 роки.

Відтак, за умови зарахування позивачу страхового стажу з 01.01.2002 по 31.12.2003, який не було враховано згідно з оскаржуваним рішенням № 15, позивачу не буде достатнім наявний страхований стаж для призначення пенсії за віком на підставі пункту 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки відповідний страховий стаж становитиме менше 31 року (зокрема, 24 роки 8 місяців 18 днів + 2 роки = 26 років 8 місяців 18 днів).

Натомість, з форми РС-право (а.с. 32 том 1) колегією суддів встановлено, що до страхового стажу позивача зараховано періоди з 06.09.2001 по 31.12.2001 та з 01.01.2008 по 30.09.2008, в той час як згідно з наявних записів трудової книжки НОМЕР_1 від 08.04.1983 (а.с. 10-19 том 1) та копії трудового договору (а.с.21-22 том 1) позивач в період з 06.09.2001 по 19.09.2008 безперервно перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 .

Таким чином, в оскаржуваному рішенні відповідача відсутнє обґрунтування не зарахування ОСОБА_1 трудового стажу за період з 01.01.2004 по 31.12.2007.

Окрім того, за даними форми РС-право (а.с. 32 том 1) також встановлено, що ОСОБА_1 зараховано до страхованого стажу періоди з 01.10.2008 по 31.05.2014 та з 01.07.2014 по 31.10.2014, в той час як за даними трудової книжки позивач в період з 22.09.2008 по 01.12.2014 безперервно перебувала у трудових відносинах з Свердловським професійно-кулінарним ліцеєм.

Отже, в оскаржуваному рішенні відповідача відсутнє правове обґрунтування не зарахування ОСОБА_1 трудового стажу за період з 01.06.2014 по 30.06.2014 та з 01.11.2014 по 01.12.2014.

Враховуючи викладене та задля встановлення всіх дійсних обставин у даній справі, колегія суддів ухвалою від 17.12.2024 витребувала у відповідача письмові пояснення з приводу не зарахування страхового стажу ОСОБА_1 , а саме: не зарахування позивачу терміну безперервного перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 в період з 06.09.2001 по 19.09.2008 та з Свердловським професійно-кулінарним ліцеєм в період з 22.09.2008 по 01.12.2014.

На виконання ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2024 про витребування доказів відповідачем надано до суду апеляційної інстанції пояснення, у відповідності до яких вбачається, що до страхового стажу позивача зараховано періоди з 06.09.2001 по 21.12.2001, з 01.01.2008 по 30.09.2008, з 01.10.2008 по 31.05.2014, з 01.07.2014 по 31.10.2014 з огляду на наявність даних про сплату страхових внесків за відповідні періоди.

При цьому відповідачем повідомлено, що незарахований період роботи у ФОП ОСОБА_3 пов`язаний також з тим, що подані позивачем документи (зокрема, довідка ОК-5 та довідка про заробітку плату) складені російською мовою, тобто мовою агресора, та видані ймовірно на тимчасово окупованій території України (Луганська область), у зв`язку з чим пенсійний орган не міг взяти їх до уваги та відповідно у нього були підстави для відмови у зарахуванні позивачу безперервного періоду роботи у ФОП ОСОБА_3 з 06.09.2001 по 19.09.2008. Окрім того, відповідачем зазначено, що період трудових відносин позивача із Свердловським професійно-кулінарним ліцеєм з 22.09.2008 по 01.12.2014 зараховано до страхового стажу по інформації з довідки ОК-5, а саме, з 01.10.2008 по 31.05.2014 та з 01.07.2014 по 31.10.2014, тобто періоди за які було сплачено страхові внески.

Проте, колегія суддів з такою позицією не погоджується, виходячи з наступного.

Щодо доводів відповідача про відсутності у нього підстав для зарахування страхового стажу позивача, оскільки на його підтвердження подано документи видані на тимчасово непідконтрольній Україні території, то колегія суддів вважає, що такі твердження протиправним.

Так, за висновками Верховного Суду, які приведено у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі №711/10426/16-а, відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей на підприємстві, яке знаходиться на непідконтрольній українській владі території, не може бути підставою для відмови особі у реалізації наявного у нього права на пенсійне забезпечення.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто в розрізі даної справи та за умови підтвердження трудового стажу даними трудової книжки, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Таким чином оскільки окрім поданих довідок виданих на непідконтрольній українській владі території, страховий стаж позивача підтверджується даними трудової книжки, відповідач не має права не врахувати такий страховий стаж позивача при призначення пенсії.

Щодо не зарахування відповідачем до страхового стажу періоду трудових відносин із Свердловським професійно-кулінарним ліцеєм безперервно як визначено даними трудової книжки позивача, колегія суддів вважає, що такі дії позбавляють позивача гарантованого Конституцією і законами України права громадянина на соціальний захист та по суті перекладає відповідальність на працівника за неналежне виконання своїх обов`язків роботодавцем.

Застрахована особа не може нести відповідальність за невиконання страхувальником своїх обов`язків стосовно сплати у повному обсязі внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (єдиного внеску) і за неподання ним відомостей про застраховану особу до системи персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Тобто позивач не повинен відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі №591/3839/16-а та від 15 червня 2022 року у справі №383/102/14-а.

Таким чином, дії відповідача про зарахування до страхового стажу позивача лише періодів з 01.10.2008 по 31.05.2014 та з 01.07.2014 по 31.10.2014 керуючись даними з довідки ОК-5 про сплату страхових внесків, замість безперервного періоду роботи з 22.09.2008 по 01.12.2014 за інформацією з трудової книжки, не відповідає вимогам законність та обґрунтованості.

Між тим слід зауважити, що завдання адміністративного судочинства полягає в гарантуванні ефективного захисту порушених прав осіб, що звертаються до суду за захистом цих прав, з урахуванням принципу розподілу влади. На адміністративний суд покладено обов`язок контролю легальності дій та рішень суб`єктів владних повноважень, які мають діяти у визначених законом межах та на власний розсуд при виборі одного законного рішення із кількох можливих варіантів.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Колегія суддів звертає увагу, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За таких умов, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29.05.2024 № 15 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , а також про зобов`язання відповідача зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 період роботи з 06.09.2001 по 19.09.2008 відповідно до трудової книжки та призначити пенсію за віком з дня звернення за її призначенням, тобто, з 21.05.2024.

Поряд з цим, згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За пунктом 1 частини першої статті 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2024 по справі № 520/22580/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова