Справа № 640/23874/20
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2025-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

12 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 640/23874/20

адміністративне провадження № К/990/2978/25

Суддя Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді Мацедонська В.Е.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2024 року

у справі № 640/23874/20 за позовом ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора в особі П`ятнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур про визнання дій протиправними,-

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до П`ятнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора України, Полтавської обласної прокуратури, в якому просив:

- визнання протиправним та скасування Наказу прокурора Полтавської області від 20.08.2020 № 592к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування та підтриманням обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні аналізу інформації та координації правоохоронної діяльності прокуратури Полтавської області та з органів прокуратури Полтавської області;

- визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії №15 від 22.07.2020 № 9н про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації за підсумками проведення співбесіди;

- поновлення ОСОБА_1 на відповідній рівнозначній посаді в органах прокуратури України з 25.08.2020 зарахувавши час вимушеного прогулу у загальний строк служби в органах прокуратури України;

- стягнення з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25.08.2020 по дату винесення судового рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями попередніх інстанції, позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 повернуто особі, яка її подала.

23 січня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга у новій редакції.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

З матеріалів касаційної скарги встановлено, що вони оформлені без дотримання вимог пункту 4 частини другої статті 330 КАС України.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України в касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Перевіривши касаційну скаргу позивача, Судом встановлено, що її зміст не відповідає вимогам пункту 4 частини другої статті 330 КАС України, оскільки ним не обґрунтовано підстави, на якій подана касаційна скарга, що перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.

Так перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги установлено, що скаржник посилається на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України як підстави касаційного оскарження. При цьому зазначає, що суди першої та апеляційної інстанції не застосували норми Конституції України як акта найвищої юридичної сили, а також проігнорували висновок Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а.

При цьому, суд зазначає, що в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, необхідно указати конкретну норму права (пункт, частина, стаття), яка застосована судом без урахування висновку Верховного Суду.

Слід зазначити, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) у чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов.

Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України в касаційній скарзі зазначається норма права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд апеляційної інстанції застосував в оскаржуваному судовому рішенні; висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні; висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду із зазначенням дати її прийняття та номеру справи; обґрунтування подібності правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.

При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанції у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

При цьому, обов`язковою умовою є подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду та у якій подається касаційна скарга).

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Разом з тим, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.

Однак, посилаючись на неврахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, заявник не вказує конкретну норму права, яку судом апеляційної інстанції застосовано невірно, а також не наводить обґрунтування, які б свідчили про подібність правовідносин у цій справі та у справі, у якому Верховним Судом, на його думку, були зроблені висновки.

Також скаржник посилається на пункт 2 частини 4 статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження, та зазначає, що у зв`язку з визнанням неконституційним пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», то подальше застосування даної норми є неможливим, а рішення про звільнення на її підставі - неправомірними.

Слід зазначити, що відступ - це інший підхід до застосування тієї ж норми права у подібних правовідносинах, щодо якої такий висновок сформовано.

Крім того, необхідність відступу від висновку, викладеного в раніше ухвалених постановах Верховного Суду має виникати з певних визначених об`єктивних причин і такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані скаржником при посиланні на пункт 2 частини 4 статті 328 КАС України.

Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду можуть бути, зокрема, зміна законодавства; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права тощо.

Також причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, помилковість тощо).

Суд наголошує, що у касаційній скарзі відсутні доводи на спростування мотивів, з яких виходив суд апеляційної інстанції, оскільки постанова Шостим апеляційним адміністративним судом була винесена 26 листопада 2024 року (до прийняття рішення Конституційним Судом України).

Разом з тим, скаржник вказує на пункт 3 частини 4 статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

В обґрунтування скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного суду щодо невиконання або ігнорування судами загальної юрисдикції обов`язкових приписів рішень Конституційного Суду України, а саме не сформовано усталеної практики Верховного Суду стосовно ситуацій, коли суди фактично не враховують рішення Конституційного Суду України або не застосовують Конституцію як норму прямої дії.

Також відсутній висновок Верховного Суду щодо впливу збільшення ставки військового збору на розрахунок середнього заробітку. Зміна ставки військового збору (з 1,5% до 5%) безпосередньо впливає на суму, що має стягуватися із роботодавця у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Наразі відсутня усталена позиція Верховного Суду щодо порядку врахування збільшеної ставки оподаткування в подібних трудових спорах.

Та відсутній висновок Верховного Суду стосовно порушення судами строків, визначених КАС України. Понад 2 роки в суді першої інстанції та майже 2 роки в апеляційному суді - таке тривале провадження не отримало належної оцінки. Це ускладнює захист прав і законних інтересів сторін та порушує принцип розумних строків (статті 2, 11, 129 Конституції України; стаття 6 ЄКПЛ).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права (пункт, частина, стаття) судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

Як вбачається з касаційної скарги позивач не зазначає конкретну норму права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду та яка була застосована судами попередніх інстанцій.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Шостий апеляційний адміністративний суд прийняв постанову, яку оскаржує позивач, 26 листопада 2024 року, тоді як рішення Конституційного Суду України №11-р(ІІ)/2024, яке на думку останнього, не взято до уваги судами попередніх інстанцій, прийнято 18 грудня 2024 року, тобто після прийняття оскаржуваного рішення. Також посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо впливу збільшення ставки військового збору на розрахунок середнього заробітку є безпідставним, оскільки дане питання не було предметом розгляду у судах попередніх інстанцій.

Стосовно твердження скаржника про відсутність висновку Верховного Суду щодо порушення судами строків, визначених КАС України (розгляд справи біля 4 років), Суд уважає їх необґрунтованими, оскільки доводи позивача зводяться виключно до його незгоди з довготривалим розглядом цієї справи у судах попередніх інстанцій, що у розумінні пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України не може слугувати підставою для відкриття касаційного провадження.

Згідно з вимогами частини третьої статті 334 КАС України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження, а за змістом частини першої статті 341 КАС України, за винятком частини третьої цієї статті КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Таким чином межі касаційного перегляду судових рішень обмежено підставами, на яких подається касаційна скарга, зазначеними скаржником, та викладеними в ухвалі суду підставами для відкриття касаційного провадження.

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2024 року у справі № 640/23874/20 за позовом ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора в особі П`ятнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур про визнання дій протиправними- повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.

Суддя В. Е. Мацедонська