Справа № 320/55774/24
Суддя: Білоноженко М.А.
Дата ухвалення: 2025-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2025 року №320/55774/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Білоноженко М.А., розглянувши у приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 )
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, )
провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просив суд:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №44 від 08.10.2024 щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання в частині визначення загального проценту розрахунку пенсії від заробітку та розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці;

- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок стажу роботи на посаді судді, який дає право на одержання щомісячного довічного грошового утримання відповідно до вимог ч. 3 ст. 142 Закону України «Про судоустрій і статує суддів» та рішення Вишої ради правосуддя від 05 вересня 2024 року №2621/0/15-24, згідно з яким загальний стаж роботи, який дає право на відставку, становить 41 рік, зокрема: стаж роботи на посаді судді - 37 років; період проходження строкової військової служби та половина строку навчання за денною формою - 4 роки;

- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок нарахованого та виплаченого позивачу довічного грошового утримання починаючи з 10 вересня 2024 року, в розмірі 92, а не 70 відсотків суддівської винагороди судді, яку позивач отримував на момент звільнення з посади судді Київського апеляційного суду.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідачем протиправно зараховано до спеціального стажу лише 30 років 6 місяців 17 днів, що вплинуло на відсотковий розмір довічного грошового утримання судді у відставці, який без врахування означених періодів становить 70% суддівської винагороди замість 92%.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до частини 7 статті 18 КАС України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

З аналізу наведених норм законодавства встановлено, що у випадку реєстрації учасника судового процесу в системі «Електронний суд», суд повідомляє вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі.

Суд вважає відповідача належним чином повідомленим про можливість подання відзиву у зазначені строки та належним чином повідомленим про судовий розгляд справи.

На день розгляду справи по суті відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), щодо надання відзиву на позовну заяву (відзив), інших заяв по суті справи чи клопотань до суду не надходило.

Таким чином, керуючись положеннями ч.6 ст.162 КАС України, суд вважає за можливе вирішити справу за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 05.09.2024 №2621/0/15-24 позивача звільнено з посади судді Київського апеляційного суду у відставку у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до розрахунку від 09.09.2024 №315/03-24/24, наданого Київським апеляційним судом, стаж судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання позивачки складає 41 рік 7 місяців 8 днів, з яких:

- 1 рік 11 місяців 29 днів - строкова військова служба;

- 2 роки 5 місяців 14 днів - курсант військового Червонопрапорного інститут (половина строку);

- 5 років 4 місяців 11 днів - член військового трибуналу Термезького гарнізону Туркестанського військового округу;

- 1 рік 3 місяці 3 дні - член військового трибуналу Черкаського гарнізону Київського військового округу, військового суду Черкаського гарнізону;

- 17 років 7 місяців 4 дні - суддя військового суду Центрального регіону, суддя військового апеляційного суду Центрального регіону;

- 7 років 2 дні - суддя апеляційного суду міста Києва;

- 5 років 11 місяців 3 дні - суддя Київського апеляційного суду;

Разом: 41 рік 7 місяців 8 днів.

Аналогічні періоди роботи позивача, які дають право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання зазначено також у рішення Вищої ради правосуддя від 05.09.2024 №2621/0/15-24 про звільнення ОСОБА_1 у відставку.

З рішення відповідача про призначення позивачу довічного грошового утримання судді у відставці вбачається, що його стаж роботи на посаді судді складає 30 років 06 місяців 17 днів. Розмір довічного грошового утримання складає 70%.

Не погоджуючись із вказаними висновками, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною третьою статті 142 Закону №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (Закон Закону №1402-VIII) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Частиною першою статті 137 Закону №1402-VIII установлено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

За положеннями частини другої цієї ж статті до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Згідно з абзацом четвертим пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Таким чином, позивачу до стажу роботи на посаді судді, що враховується при призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, додатково зараховується стаж роботи, вимога щодо якого визначалась законом та надавала право на призначення (обрання) на посаду судді.

На час призначення позивача суддею 10.07.1987 визначення стажу, що давав право на відставку судді, регулювалося Законом Української РСР від 05.06.1981 №2022-10 «Про судоустрій України». У відповідності до статті 55 такого Закону суддею і народним засідателем міг бути обраний кожний громадянин Української РСР, який досяг на день виборів 25 років. Тобто на час призначення позивача на посаду народного судді питання стажу, необхідного для такого призначення, законодавцем не врегульовувалося.

У зв`язку із цим, суд застосовує положення абзацу четвертого пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII стосовно визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день обрання позивача безстроково. Подібний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2018 у справі №9901/382/18.

Вища рада правосуддя, при визначенні наявного у позивача стажу роботи, який дає право на відставку та призначення довічного грошового утримання, також застосувала аналогічний підхід.

За нормами частини першої статті 7 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-12, яка діяла на час обрання позивача на посаду безстроково, право на зайняття посади судді має громадянин України, який має вищу юридичну освіту і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.

Крім того, на той самий час, вимога наявності стажу роботи у галузі права не менш як три роки, за приписами статті 127 Конституції України, була обов`язковою для зайняття посади судді.

Стаж позивача за юридичною спеціальністю на посадах член військового трибуналу Термезького гарнізону Туркестанського військового округу - 5 років 4 місяці 11 днів, член військового трибуналу Черкаського гарнізону Київського військового округу, військового суду Черкаського гарнізону - 1 рік 3 місяці 3 дні, підтверджується записами з послужного списку, зокрема, за період з 10.07.1987 по 24.02.1994.

За встановлених обставин суд доходить висновку про протиправність відмови ГУ ПФУ у зарахуванні позивачу до стажу роботи на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Окрім того, відповідач, всупереч положенням пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, абзацу третього статті 1 Указу Президента України від 10.07.1995 № 584/1995 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», до стажу роботи позивача, що дає право на одержання щомісячного грошового утримання, не зарахував половину строку навчання у вищому навчальному закладі, що складає 2 роки 5 місяців 14 днів та період проходження строкової військової служби у 1 рік 11 місяців 29 днів.

Так, відповідно до абзацу третього статті 1 Указу Президента України від 10.07.1995 № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Ця стаття втратила чинність на підставі Указу Президента №248/2008 від 20.03.2008. Однак стосовно позивача її положення реалізовано, оскільки він набув десятирічного стажу роботи на посаді судді у травні 1997 року.

Окрім того, постанову Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005р. № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» 11.06.2008 доповнено пунктом 3-1 за змістом якого до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

За змістом правової позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 07.11.2019 у справі № 727/4435/17, невключення до стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та врахування для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.

Крім того, як випливає із правових позицій Верховного Суду (зокрема, у постановах від 6 березня 2018 року у справі №308/6953/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №766/17221/16-а), визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання без врахування до стажу роботи на посаді судді згаданих в Указі Президента №248/2008 та постанові КМУ № 865 періодів трудової діяльності є неправомірним.

Період навчання ОСОБА_1 в Червонопрапорному інституті (військовий курсант) з 05.08.1982 по 03.07.1987 підтверджується записами у послужному списку, а також копією диплома про здобуття вищої юридичної освіти.

Період проходження позивачем строкової військової служби з 18.10.19878 по 17.10.1980 (1 рік 11 місяців 29 днів) підтверджується копією військового квитка та записами у трудовій книжці.

За встановлених обставин відмова відповідача у зарахуванні до стажу роботи позивача на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половини строку навчання у вищому навчальному юридичному закладі та періоду проходження строкової військової служби є протиправною.

Як вже зазначалось, відповідно до рішення ВРП «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку» від 05.09.2024 №2621/0/15-24, до стажу роботи на посаді судді, що дає йому право на відставку, підлягає зарахуванню: 37 років 1 місяць 25 днів стаж роботи безпосередньо на посаді судді; 1рік 11 місяців 29 днів - період проходження строкової військової служби; 2 роки 5 місяців 154 днів половина строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі.

Згідно з правовою позицією, яка неодноразово висловлювалась Верховним Судом (постанови від 06.03.2018 у справі № 308/6953/17, від 31.10.2019 у справі № 766/17221/16-а, від 08.09.2022 у справі №380/10696/21, від 30.01.2020 у справі №592/3694/17, від 23.06.2022 у справі №420/1987/21, від 23.10.2018 у справі №686/10100/15-а), стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку і застосовується як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.10.2005 № 8-рп/2005 зазначив, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

До цього Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Також в рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абз. 2 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

За змістом пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Вищенаведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10.07.1998, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Так, згідно із пунктом 54 Рекомендації CM/Rес (2010)12) від 17 листопада 2010 року Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці».

Виходячи з наведеного, конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Також суд звертає увагу на рішення Ради суддів України від 11.04.2024 №6, згідно якого Рада суддів України звернула увагу Пенсійного фонду України на необхідність приведення діяльності органів Пенсійного фонду України у відповідність до висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема, про те, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру; вказали на неприпустимість перегляду органами Пенсійного фонду України стажу роботи судді, що дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, визначеного у рішенні Вищої ради правосуддя при розгляді заяви про відставку.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

За положенням частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому, суд зазначає, що у позовній заяві позивач просив суд визнати протиправними дії відповідача від 02.10.2024 у частині невірного обрахунку основний суми довічного грошового утримання у розмірі 92 % від суддівської винагороди.

За змістом статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, суд наділений правом вийти за межі позовних вимог під час ухвалення рішення у справі та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Із метою ефективного захисту прав позивача суд уважає за необхідне визнати протиправним та скасувати саме рішення Головного управління Пенсійного фонду України від 08.10.2024 №44 у частині відмови у задоволенні заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 92 % від суддівської винагороди та врахування відповідного стажу.

При цьому, суд зазначає, що за наявності рішення суб`єкта владних повноважень, яке визнане судом протиправним, оскаржувана бездіяльність поглинається скасуванням прийнятого рішення, оскільки суб`єктом владних повноважень проявлено активну поведінку, а саме прийнято рішення про відмову позивачу у перерахунку пенсії.

Щодо позовної вимоги зобов`язального характеру, суд зазначає таке.

У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача (протиправності рішення), зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

За правилами частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Із урахуванням тієї обставини, що рішення відповідача у цій справі не ґрунтується на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм його дій чітко регламентований законодавчо, у цьому випадку задоволення позову шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Зважаючи, що стаж роботи позивача, який у цьому випадку відповідач протиправно не враховує у складі стажу роботи судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання, становить 4 роки 7 місяців 47 днів (9 місяців 19 днів + 1 рік 11 місяців 28 днів +1 рік 11 місяців), а врахований пенсійним органом стаж складає 36 років 8 місяців 17 днів, що загалом становить повних 42 роки; то, у відповідності до частини третьої статті 142 Закону № 1402-VIII (щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді), кількість повних років роботи позивача понад 20 років становить 21 рік і за кожний такий рік розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Отже, розмір щомісячного грошового утримання ОСОБА_1 повинен складати 92% (50% за 20 років та 42 % за 21 рік на посаді судді понад 20 років) від суддівської винагороди.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, чинні на момент виникнення спірних відносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Враховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму судового збору в розмірі 1211,20 грн, який був сплачений позивачем при подачі позову за квитанцією від 21.11.2024.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №44 від 08.10.2024 щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання в частині визначення загального проценту розрахунку пенсії від заробітку та розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок стажу роботи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) на посаді судді, який дає право на одержання щомісячного довічного грошового утримання відповідно до вимог ч. 3 ст. 142 Закону України «Про судоустрій і статує суддів» та рішення Вишої ради правосуддя від 05 вересня 2024 року №2621/0/15-24, згідно з яким загальний стаж роботи, який дає право на відставку, становить 41 рік, зокрема: стаж роботи на посаді судді - 37 років; період проходження строкової військової служби та половина строку навчання за денною формою - 4 роки.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок нарахованого та виплаченого ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) довічного грошового утримання починаючи з 10 вересня 2024 року, в розмірі 92, а не 70 відсотків суддівської винагороди судді, яку позивач отримував на момент звільнення з посади судді Київського апеляційного суду.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Білоноженко М.А.