Справа № 240/14833/24
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2025-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/14833/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Приходько Оксана Григорівна

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

12 лютого 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Граб Л.С. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього розміру грошового утримання,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправними та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 24 червня 2024 року № 317 о/с;

- поновити позивача на службі в Головному управлінні Національної поліції в Житомирській області на посаді інспектора реагування патрульної поліції відділення поліції № 2 Коростенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Житомирській області середній розмір грошового утримання за час вимушеного прогулу з 24 червня 2024 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.

Відповідач направив на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом вірно встановлені обставини справи та надано їх належну правову оцінку.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 20 липня 2012 року проходив службу в органах внутрішніх справ, з 07 листопада 2015 року в органах Національної поліції.

24 червня 2024 року ОСОБА_1 написав на ім`я начальника ГУНП в Житомирській області рапорт, в якому просив звільнити його зі служби в поліції з поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, а саме: не влаштовує рівень грошового забезпечення та умови проходження служби, а тому просить звільнити його зі служби в поліції з 24 червня 20204 року.

Наказом Начальника ГУНП в Житомирській від 24 червня 2024 року № 317 о/с капітана поліції ОСОБА_1 , інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 2 Коростенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області звільнено зі служби в поліції відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (надалі Закон № 580-VIII) з 24 червня 2024 року.

28 червня 2024 року ОСОБА_1 скерував до начальника ГУНП в Житомирській області рапорт, в якому зазначив, що відкликає свій рапорт від 24 червня 2024 року про звільнення з органів МВС України, приступив до виконання службових обов`язків.

Листом від 11 липня 2024 року № СЕД-6983-2024 Головне управління Національної поліції в Житомирській області повідомило позивача про розгляд його звернення від 28 червня 2024 року про відкликання рапорта щодо звільнення зі служби в Національній поліції України від 24 червня 2024 року, яке зареєстроване за вх. № СЕД-8143 від 28 червня 2024 року.

У відповіді вказано, що його звільнено зі служби за власним бажанням на підставі рапорта від 24 червня 2024 року згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) Закону № 580-VIII і день звільнення є останнім днем служби, тому 24 червня 2024 року до трудової книжки позивача внесено відповідний запис про звільнення. Про зміну в облікових даних ОСОБА_1 повідомлено ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також повідомлено про необхідність прибути до управління кадрового забезпечення ГУНП в Житомирській області для отримання трудової книжки, військово-облікових документів та копії наказу про звільнення. Додатково проінформовано про загальний порядок прийняття на службу до Національній поліції України.

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує про безпідставне його звільнення зі служби в органі поліції на підставі рапорту від 24 червня 2024 року, оскільки він перебував у період з 14 червня 2024 року по 10 липня 2024 року на амбулаторному лікуванні (на лікарняному), а також наполягає на тому, що ним не вказувалось у рапорті від 24 червня 2024 року жодних з перелічених у статті 38 Кодексу законів про працю України підстав. Покликаючись до положення частини другої статті 38 КЗпП стверджує про те, що 28 червня 2024 року ним було подано відповідачу через електронну пошту, а в подальшому направленою поштою, рапорт про відкликання попереднього рапорта про звільнення зі служби. Натомість прибувши по закінченню лікування 11 липня 2024 року на місце служби його повідомлено про звільнення із ознайомленням у цей же день з наказом про звільнення та врученням трудової книжки.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Закон № 580-VIII визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Частиною першою статті 59 Закону №580-VIII визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Згідно з частиною першою статті 47 Закону №580-VIII призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону №580-VIII призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

За змістом пункту 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIІI поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Частинами другою та третьою статті 77 Закону №580-VIІI визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Згідно зі статтею 60 Закону № 580-VIII відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

Пунктом 4 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VIII передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, нормами якого врегульовані спірні правовідносини, є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (надалі Положення № 114), яким передбачено, що це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

Пунктом 8 Положення № 114 визначено, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Згідно з підпунктом "ж" пункту 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному наказу Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 24 червня 2024 року № 317 о/с, яким позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону № 580-VIІI на підставі рапорту від 24 червня 2024 року, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок звільнення з цієї підстави визначений підпунктом "ж" пункту 64 та пунктом 68 Положення № 114, яке з огляду на приписи пункту 4 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VIII у частині, що не суперечить Закону № 580-VIII, є чинним спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює порядок проходження служби в поліції.

Згідно з пунктом 68 Положення № 114 особи рядового та начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше, як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Проте у межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю між сторонами (проханням), зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

На переконання позивача, ним було відкликано поданий рапорт про звільнення від 24 червня 2024 року поданням нового рапорту від 28 червня 2024 року, який свідчить про бажання продовжити несення служби, а також тим, що у рапорті на звільнення від 24 червня 2024 року не наведено жодних поважних причин, визначених у частині другій статті 38 КЗпП.

Визначаючись щодо обґрунтованості звільнення поліцейського за умови подальшого відкликання рапорту на звільнення, суд першої інстанції вірно врахував правові висновки Верховного Суду щодо застосування норми пункту 68 Положення № 114, викладені у постанові від 15 лютого 2021 року в справі № 160/3607/19, за якими видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Також у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 826/16621/17 Верховний Суд дійшов висновку, який зводиться до того, що до закінчення визначеного у пункті 68 Положення № 114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 822/1093/18, від 09 лютого 2021 року у справі № 826/10404/16, від 23 червня 2021 року у справі № 813/740/17, від 11 серпня 2021 року у справі № 826/7075/16, які по суті основуються на правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 24 червня 2014 року у справі № 21-241а14.

Отже, видача наказу про звільнення поліцейського зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 вказаного Положення строку, якщо таке прохання не міститься у рапорті про звільнення, є протиправним.

Натомість, у разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку. Відкликання рапорту на звільнення після погодженої сторонами у порядку пункту 68 Положення № 114 дати звільнення й видання органом поліції відповідного наказу про звільнення поліцейського у погоджену дату звільнення, не утворює підстав для висновку про неправомірність звільнення зі служби в органах поліції.

Судом встановлено, що у рапорті від 24 червня 2024 року позивач просить його звільнити зі служби в поліції 24 червня 2024 року у зв`язку з наявністю поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, а саме: "не влаштовує рівень грошового забезпечення та умови проходження служби".

Водночас, стаття 77 Закону № 580-VIII не містить приписів щодо визначення поліцейським поважних причин для звільнення, а служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII. Разом з тим, немає підстав вважати недостатнім для звільнення поліцейського за власним бажанням у зв`язку з незгодою з умовами проходження служби та рівнем грошового забезпечення.

Крім того, судом встановлено, що позивача звільнено у погоджену дату 24 червня 2024 року, тобто у строк, у який він просив у рапорті від 24 червня 2024 року, відтак немає підстав вважати про недосягнення згоди щодо дати звільнення й потреби врахування наведених у нормі частини першої статті 38 КЗпП причин як поважних для цілей звільнення працівника у строк, про який просить працівник до закінчення двотижневого строку для попередження власника про звільнення за власним бажанням.

Також суд першої інстанції вірно визнав безпідставними доводи позивача щодо перебування на амбулаторному лікуванні під час звільнення, оскільки така заборона звільнення з роботи у період тимчасової непрацездатності розповсюджується на звільнення працівника з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з підстав, визначених частиною першою статті 40 КЗпП (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), про що послідовно вказує Верховний Суд у своїх рішеннях (до прикладу, постанова від 22 листопада 2019 року у справі №813/740/17).

Аналізуючи доводи позивача про те, що після 24 червня 2024 року він не виявив бажання залишити службу, суд вірно вказав, що у рапорті від 28 червня 2024 року позивач вказав, що відкликає рапорт про звільнення від 24 червня 2024 року та приступає до виконання службових обов`язків. Разом з тим, обґрунтовуючи неправомірність звільнення у позовній заяві позивач наполягає на тому, що у період з 14 червня 2024 року по 10 липня 2024 року перебував на амбулаторному лікуванні, додаючи копії відповідних листків непрацездатності, що створює суперечливість та неузгодженість тверджень позивача про те, що він 28 червня 2024 року приступив до виконання службових обов`язків, і, в той же час, прибуття його на службу 11 липня 2024 року по закінченню лікування, де його ознайомили під підпис з оскаржуваним наказом про звільнення, видали трудову книжку та військовий квиток, що підтверджується доказами в матеріалах справи.

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази щодо ознайомлення з наказом про звільнення 28 червня 2024 року чи у інший день після 24 червня 2024 року, як і щодо відмови позивача від такого ознайомлення протягом продовження несення служби з 28 червня 2024 року, як зазначає позивач у рапорті від 28 червня 2024 року. Відтак, доводи про продовження позивачем служби після видання оспорюваного наказу про звільнення від 24 червня 2024 року № 317 о/с не підтверджені жодними доказами.

Таким чином, зміст встановлених у цій справі фактичних обставин дає підстави для висновку про те, що на момент видачі оскаржуваного наказу про звільнення позивача зі служби за власним бажанням, у розпорядженні відповідача не було жодних доказів, які б давали підстави для обґрунтованого сумніву щодо наміру позивача звільнитись зі служби в поліції у дату, про яку він просив у рапорті на звільнення 24 червня 2024 року, оскільки, про відкликання рапорту від 24 червня 2024 року про звільнення зі служби в поліції до моменту реалізації керівником органу поліції права на звільнення поліцейського шляхом винесення відповідного наказу, позивачем заявлено лише 28 червня 2024 року шляхом скерування відповідного рапорта про відкликання рапорта про звільнення.

Беручи до уваги, що зміна намірів поліцейського поза межами узгодженої та реалізованої виданням наказу дати звільнення не утворює підстав для визнання неправомірним наказу про звільнення на дату його видання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ прийнято у межах, спосіб та порядку, що визначенні чинним законодавством, а тому підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року відповідає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Житомирський окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п. 2 ч.5 ст. 328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Граб Л.С. Матохнюк Д.Б.