Справа № 240/2000/24
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2025-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/2000/24

Головуючий у 1-й інстанції: Єфіменко О.В.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

12 лютого 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Матохнюка Д.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати йому додаткової винагороди, встановленої п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, за прийняття ним безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії за період з 14.03.2022 по 31.05.2022 в розрахунку до 100 000 грн на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах;

-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату йому додаткової винагороди, встановленої п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, за прийняття ним безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії за період з 14.03.2022 по 31.05.2022 в розрахунку до 100 000 грн на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах, з врахуванням проведених виплат за цей період;

-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06.03.2022 №4 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини на посаду водія 2 відділення спеціального призначення 1 взводу спеціального призначення 3 роти спеціального призначення 2 батальйону спеціального призначення.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 №98 від 31.05.2023 позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, у зв`язку із вибуттям до нового місця служби-до військової частини НОМЕР_2 .

Позивач вважаючи, що військовою частиною НОМЕР_1 не здійснено виплату йому додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, за прийняття безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії за період з 14.03.2022 по 31.05.2022 в розрахунку до 100 000 грн на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах, звернувся до відповідача з відповідною заявою.

Військова частина листом №341 від 23.01.2024 повідомила позивача про відсутність можливості самостійно нарахувати доплату додаткової винагороди у збільшеному розмірі 100 000 грн без належним чином оформлених довідок про безпосередню участь у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, які видано уповноваженим органом військового управління (ОУВ " ІНФОРМАЦІЯ_1 " та ОУВ " ІНФОРМАЦІЯ_2 "). Додатково пояснила, що на звернення командира Військової частини НОМЕР_1 до Третього територіального управління внутрішнього аудиту Служби внутрішнього аудиту Міністерства оборони України щодо роз`яснення можливості здійснити виплату додаткової винагороди у розмірі збільшеному до 100 000 грн особовому складу НОМЕР_3 батальйону спеціального призначення Військової частини НОМЕР_1 чіткої та вмотивованої відповіді одержано не було.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Спірні правовідносини склалися щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди за безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, встановленої Постановою № 168, за період з 14.03.2022 по 31.05.2022, у зв`язку з відсутністю документального підтвердження такої участі.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (стаття 43 Конституції України). Права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами (пункт 1 частини першої статті 92 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-XII у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

У частині другій статті 9 Закону № 2011-XII закріплено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За змістом абзаців першого-другого частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні постановлено ввести воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Строк дії воєнного стану в Україні був продовжений з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб згідно з Указом Президента від 14.03.2022 № 133/2022, надалі іншими Указами цей строк продовжений до сьогоднішнього дня.

Одночасно із введенням воєнного стану, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Указом Президента України № 69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Цим же Указом надано доручення Кабінету Міністрів України забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24.02.2022 № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову № 168.

Пунктом 1 цієї постанови (у редакції станом на 07.03.2022) визначено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Надалі до Постанови № 168 неодноразово вносилися зміни, зокрема постановами Кабінету Міністрів України від 22.03.2022 № 350, від 01.07.2022 № 754, від 07.07.2022 № 793, від 08.10.2022 № 1146, проте зміст пункту 1 цієї постанови в частині, що стосується виплати військовослужбовцям Збройних Сил України додаткової винагороди, у 2022 році не змінювався.

Водночас реалізація цитованих приписів указаної постанови вимагала визначення порядку та умов виплати такої додаткової винагороди, виходячи з того, що формулювання «а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів … в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах» є нечітким та породжує істотні труднощі у його правозастосуванні, що, насамперед, пов`язано із застосуванням сполучника «або», який має розділовий характер.

У постанові від 22.11.2023 у справі № 520/690/23 Верховний Суд констатував, що «текстуальний виклад цієї частини пункту 1 Постанови № 168 має широкий зміст, що за певних умов могло б спричиняти неоднакове її розуміння та застосування, наслідком чого може бути необґрунтована невиплата військовослужбовцю додаткової винагороди або, навпаки, виплата за відсутності для цього підстав».

Конкретизація умов, визначених цитованим положенням пункту 1 Постанови № 168, залежить від типу військового формування (роду військ), в якому проходить службу військовослужбовець, у зв`язку з чим подальшими змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 № 793 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168» (застосовується з 24.02.2022), Постанова № 168 доповнена пунктом 2-1, яким установлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Відповідно до статті 8 Закону України від 06.12.1991 № 1934-XII «Про Збройні Сили України» Міністр оборони України здійснює військово-політичне та адміністративне керівництво Збройними Силами України, а також інші повноваження, передбачені законодавством.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі Порядок № 260).

Наказом Міністра оборони України від 01.04.2022 № 98, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.04.2022 за № 382/37718 (застосовується з 24.02.2022), внесено зміни до Порядку № 260 шляхом доповнення розділу І пунктом 17, відповідно до якого на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

Так, з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, Міністр оборони України видав директиви від 07.03.2022 № 248/1217, від 25.03.2022 № 248/1298, від 18.04.2022 № 248/1529, доведені до кожної окремої військової частини (установи) у формі телеграм (діяли до 01.06.2022), а потім окреме доручення від 23.06.2022 № 912/з/29.

Отже, 25.03.2022 Міністром оборони України було прийнято рішення № 248/1298 (чинне на час виникнення спірних правовідносин) про врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, яке того ж дня телеграмою № 248/1298 доведено до відома, у тому числі, командирів (начальників) військових частин, установ.

Пунктом 2 Телеграми від 25.03.2022 № 248/1298 установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам вищих військових навчальних закладів і військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти) встановлювати виплату щомісячної додаткової винагороди (пропорційно із розрахунку на місяць) в розмірах: 100 000 гривень військовослужбовцям, які беруть безпосередню участі у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (пропорційно часу участі у таких діях або заходах); 30 000 гривень іншим військовослужбовцям (із дня призову (прийняття) на військову службу до дня виключення із списків особового складу військової частини у зв`язку із звільненням з військової служби).

Відповідно до пункту 3 Телеграми Міністра оборони України від 25.03.2022 № 248/1298, райони ведення бойових дій та склад створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави визначати відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України.

Документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставі таких документів: бойовий наказ (бойове розпорядження); журнал бойових дій (вахтовий журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість, (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах надавати довідку командира військової частини (установи), до якої відряджений військовослужбовець.

Верховний Суд у постанові від 06.06.2024 у справі № 400/1217/23 сформував позицію щодо питання застосування рішень Міністра оборони України від 07.03.2022 № 248/1217, від 25.03.2022 № 248/1298, від 18.04.2022 № 248/1529, від 23.06.2022 № 912/з/29 у контексті визначення порядку та умов виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, передбаченої Постановою № 168.

У вказаній постанові Суд вказав, що при прийнятті таких рішень Міністр оборони України, як очільник відповідного міністерства, реалізував делеговані йому повноваження щодо визначення порядку та умов виплати додаткової винагороди військовослужбовцям відповідного військового формування Збройних Сил України, та з метою забезпечення реалізації пункту 1 Постанови № 168, шляхом прийняття в межах свої повноважень відповідних окремих рішень, визначив на період дії воєнного стану порядок та умови виплати додаткової винагороди, а також документи для підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях та заходах.

Отже, Верховний Суд констатував, що окремі рішення Міністром оборони України, прийняті для підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у період здійснення зазначених заходів (як умови для виплати додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 Постанови № 168, у розмірі до 100 000,00 грн), мають належне юридичне підґрунтя. При цьому, Суд визнав обґрунтованими доводи скаржника про те, що рішення Міністра оборони України від 07.03.2022 № 248/1217, від 25.03.2022 № 248/1298, від 18.04.2022 № 248/1529, від 23.06.2022 № 912/з/29, підлягали обов`язковій державній реєстрації, позаяк містять норми, які зачіпають права, свободи та законні інтереси осіб, встановлюють організаційно-правовий механізм реалізації виплати додаткової винагороди.

Поза тим, Верховний Суд відзначив, що така обставина відсутності їх державної реєстрації, зважаючи на умови в яких ці рішення Міністром оборони України приймалися, а також те, що вони фактично виконувалися керівниками органів військового управління, штабів угруповань військ, штабів тактичних груп, командирами військових частин упродовж періоду їх дії шляхом документування безпосередньої участі у бойових діях та заходах, є виправданою, має розумне пояснення і не може змінити їхньої юридичної сили.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для засостування до спірних правовідносин рішення Міністра оборони України від 25.03.2022 № 248/1298.

Оскільки виплату додаткової винагороди в розмірі до 100 000 грн запроваджено на період дії воєнного стану, згадане рішення Міністра оборони України не повинно узгоджуватися з вимогами Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», позаяк сфера його дії не поширюється на прийняття актів з питань здійснення заходів правового режиму воєнного стану. Вказане рішення Міністра оборони України від 25.03.2022 № 248/1298 є частиною нормативно-правових актів, спрямованих на врегулювання порядку та умов виплати військовослужбовцям додаткової винагороди на період проходження ними військової служби в умовах воєнного стану та мають зовсім інше правове підґрунтя в порівнянні із загальною регуляторною політикою у сфері господарської діяльності.

Щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди за безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, встановленої Постановою № 168, за період з 14.03.2022 по 31.05.2022, колегія суддів зазначає наступне.

Як з`ясовано з матеріалів справи, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06.03.2022 №4 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини на посаду водія НОМЕР_3 відділення спеціального призначення 1 взводу спеціального призначення 3 роти спеціального призначення НОМЕР_3 батальйону спеціального призначення.

Згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 14.03.2022 позивач вважався таким , що вибув з пункту дислокації ( АДРЕСА_1 ) 14 березня 2022 року для безпосередньої участі у бойових діях та забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, виконання бойових завдань на лінію безпосереднього зіткнення з противником (район АДРЕСА_2 ). Підстава: бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .

У відповідь на запит ОСОБА_1 , в/ч НОМЕР_1 листом від 23.01.2024 №341 зокрема повідомила останнього, що в період з 14.03.2022 по 31.05.2022 він у складі НОМЕР_3 батальйону спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 (у подальшому військова частина НОМЕР_2 ) виконували бойові завдання з відбиття збройної агресії російської федерації проти України, відновленні її суверенітету та територіальної цілісності у складі оперативного угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та оперативного угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Попри те, що передачу НОМЕР_3 батальйону спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 (у подальшому військова частина НОМЕР_2 ) в оперативне підпорядкування ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » оформлено належним чином (шляхом складання відповідних актів) та на підставі бойових розпоряджень уповноважених органів військового управління, командуванням ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » проігноровано неодноразові звернення військової частини НОМЕР_1 про видачу зазначених вище довідок особовому складу НОМЕР_3 батальйону спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 . При цьому надавалися невиразні пояснення щодо штучних бюрократичних перешкод, які нібито перешкоджають видачі таких довідок. На звернення командира військової частини НОМЕР_1 до Третього територіального управління внутрішнього аудиту Служби внутрішнього аудиту Міністерства оборони України з приводу надання роз`яснення щодо можливості здійснення виплати додаткової винагороди у розмірі збільшеному до 100 000 гривень особовому складу НОМЕР_3 батальйону спеціального призначення військової частини, чіткої та мотивованої відповіді одержано не було. Разом із тим, у військовій частина НОМЕР_1 не має змоги самостійно, на власний розсуд командира здійснити доплату додаткової винагороди у розмірі збільшеному до 100 000 гривень за умови відсутності належним чином оформлених довідок про безпосередню участь у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, які видано уповноваженим органом військового управління (ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 »).

Верховний Суд, зокрема у постановах від 16.03.2023 у справі № 600/747/22-а та від 25 жовтня 2024 року у справі № 560/13291/22 зазначив, що обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. У вимірі обставин справи, з яких виник спір, суди попередніх інстанцій якраз і мали б з`ясувати: 1) які завдання/заходи і 2) де виконував/здійснював позивач упродовж спірного періоду, стосовно якого відповідач висловив заперечення щодо наявності підстав для виплати додаткової винагороди у розмірі до 100 000 грн. Власне завданням суду є з`ясування того, а чи могло статися так, що відповідач з певних причин не зафіксував участі позивача у бойових діях та заходах у документах, які є підставою для виплати додаткової винагороди у підвищеному розмірі.

З метою всебічного та об`єктивного розгляду адміністративної справи, колегією суддів ухвалою від 27.11.2024 витребувано у військової частини НОМЕР_1 , Міністерства Оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_3 , наступну інформацію:

-з якою метою та до якого саме підрозділу був відряджений ОСОБА_1 та у якому підрозділі перебував на обліку особового складу протягом спірного періоду (з 14.03.2022 по 31.05.2022);

-чи віднесена територія, де знаходився підрозділ, до якого був відряджений ОСОБА_1 до переліку територій, на яких у вказаному періоді ведуться (велися) бойові (активні чи можливі) дії або тимчасово окупованих;

-чи включений підрозділ, до якого у спірному періоді був відряджений ОСОБА_1 , до складу органів і підрозділів, які беруть (брали) участь у бойових діях або заходах у відповідних районах ведення бойових дій, відповідно до рішень (наказів, директив, розпоряджень) Головнокомандувача Збройних Сил України;

-чи залучався ОСОБА_1 , у числі інших військовослужбовців до виконання бойових завдань у складі органів військового управління (штабів угруповань військ (сил) або штабів тактичних груп), включених до складу діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, які саме завдання, на підставі яких бойових наказів (розпоряджень) та за якою посадою виконував позивач у цьому періоді;

-чи свідчать виконувані ОСОБА_1 завдання про безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії у розумінні пунктів 2 Наказу № 392-АГ.

-чи складалися підрозділом, до якого був відряджений ОСОБА_1 у період з 14.03.2022 по 31.05.2022, документи, які підтверджують безпосередню участь останнього у бойових діях або заходах військовослужбовця, відповідно до пунктів 4,5 Наказу № 392-АГ; якими документами підтверджуються викладені обставини.

Вказана ухвала, як Міністерством Оборони України так і ІНФОРМАЦІЯ_3 , проігнорована.

В свою чергу, в/ч НОМЕР_1 на виконання вказаної ухвали, направлено до суду письмові пояснення від 04.12.2024, в яких зазначено, що відповідач не заперечує факту наявності підстав для нарахування та виплати позивачеві додаткової винагороди, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168, в розмірі збільшеному до 100 000 гривень, пропорційно з розрахунку на місяць за періоди часу: з 14.03.2022 по 31.05.2022. Однак, попри те, що передачу НОМЕР_3 батальйону спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 (у подальшому військова частина НОМЕР_2 ), у якому проходив військову службу і позивач, в оперативне підпорядкування ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та ОУВ « ОСОБА_2 » оформлено належним чином (шляхом складання відповідних актів) та на підставі бойових розпоряджень уповноважених органів військового управління, командуванням ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » проігноровано неодноразові звернення військової частини НОМЕР_1 про видачу зазначених вище довідок особовому складу НОМЕР_3 батальйону спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 . При цьому, відмова мотивувалася тим, що відповідні оперативні угрупування військ не є окремими військовими частинами, а відтак і позбавлені права здійснювати документування (зокрема й видачу довідок) безпосередньої участі військових частини, підрозділів та окремих військовослужбовців у бойових діях з відбиття збройної агресії російської федерації проти України, оскільки право надавати такі довідки зазначеними раніше окремими дорученнями МОУ надано саме військовим частинам. Звернення військової частини НОМЕР_1 до Третього територіального управління внутрішнього аудиту Служби внутрішнього аудиту Міністерства оборони України з приводу надання роз`яснення щодо можливості здійснення виплати додаткової винагороди у розмірі збільшеному до 100 000 гривень особовому складу НОМЕР_3 батальйону спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 (у подальшому військова частина НОМЕР_2 ) чіткої та мотивованої відповіді також одержано не було. Враховуючи, що військовослужбовці підрозділу брали участь у бойових діях не у складі військової частини НОМЕР_1 , а перебуваючи в оперативному підпорядкуванні у інших органів військового управління, військова частина НОМЕР_1 не мала у своєму розпорядженні належного та достатнього документального підтвердження участі військовослужбовців у бойових діях. Всі наявні у відповідача документальні відомості зводилися до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) про те, що Апелянт вибув у складі підрозділу «для безпосередньої участі у бойових діях з відбиття збройної агресії проти України» з фіксацією дати такого вибуття та підстави для участі у бойових діях (бойове розпорядження старшого начальника) та аналогічного наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) про те, що Позивач прибув у складі підрозділу «після безпосередньої участі у бойових діях з відбиття збройної агресії проти України» з фіксацією дати такого прибуття та підстави для завершення участі у бойових діях (бойове розпорядження старшого начальника). Очевидно, що наявні відомості не могли слугувати достатнім підтвердженням того, що аелянт дійсно брав участь у бойових діях у підпорядкуванні іншому органу військового управління (іншого командира), який мав би забезпечити документування такої участі та надання Апелянтові відповідних підтверджуючих документів. Саме з цією метою, відповідач неодноразово звертався до командування ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », які з зазначених вище причин відмовили у наданні належних документів (довідок), які давали б апелянтові підстави видати наказ про виплату позивачеві додаткової винагороди в розмірі збільшеному до 100 000 гривень, пропорційно з розрахунку на місяць за періоди часу: з 14.03.2022 по 31.03.2022; з 01.04.2022 по 30.04.2022; з 01.05.2022 по 31.05.2022. Внаслідок суттєвих прогалин у відомчих регуляторних актах та їхнього суто формального, бюрократичного застосування командуванням ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » не лише позивач, а особовий склад цілого батальйону спеціального призначення не отримав додаткову винагороду у належному розмірі за вказані вище періоди.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідач, вказуючи, що неодноразово звертався до оперативного угрупування військ " ІНФОРМАЦІЯ_2 " про видачу військовослужбовцям в/ч НОМЕР_1 довідок, що підтверджують їх участь у бойових діях, доказів на підтвердження таких звернень не надав, про що також наголошувалося в ухвалі про витребування доказів від 27.11.2024.

В той же час, відповідачем, до письмових пояснень долучено копію довідки командира в/ч НОМЕР_1 від 03.12.2024 №2444 про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, згідно якої ОСОБА_1 в період з 14.03.2022 по 31.05.2022 дійсно брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, перебувавючи в населених пунктах Коростень Житомирської області та Козелець Чернігівської області. Підстава видачі: накази командира в/ч НОМЕР_1 : №12/кп від 14.03.2022, та №98/кп від 31.05.2022.

Визначаючись щодо належності та достатності такого доказу, як довідка про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, колегія суддів виходить із такого.

Верховний Суд у постанові від 14 листопада 2024 року у справі № 120/4383/23 вказав, що підтвердженням безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах може бути довідка командира військової частини (установи), до якої відряджений військовослужбовець. За зміст таких довідок відповідальність несе уповноважений командир (начальник), який її видав. Зрештою порушення порядку передання документів, рапортів та іншої інформації між військовими частинами щодо безпосередньої участі військовослужбовця у забезпеченні бойових дій по забезпеченню заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, не свідчить про відсутність у нього права на таку винагороду.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 23 травня 2024 року у справі № 120/4387/23, від 24 травня 2024 року у справі № 120/4967/23, від 19 вересня 2024 року у справах №№120/5151/23, 120/7509/23, 120/4953/23, від 10 жовтня 2024 року у справах №№120/7502/23, 120/14606/23, 120/5154/23, 120/14641/23.

Отже, враховуючи останню та сталу правову позицію Верховного Суду в даній категорії справ, колегія суддів вважає доведеною обставину безпосередньої участі позивача у спірний період у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, що дає підстави для виплати йому за цей період додаткової винагороди у збільшеному до 100 000 грн розмірі.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", колегія суддів вказує на таке.

Ст.1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ врегульовано, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За змістом статті 2 вказаної статті Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі-компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Ст. 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до статті 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

За змістом п.2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі Порядок №159) компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

П.3 Порядку № 159 унормовано, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру пенсії.

З аналізу норм Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії; 2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата); 3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.

Також, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).

Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 522/9778/16-а, від 17 вересня 2020 року у справі № 300/544/19, від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19 та від 29 жовтня 2020 року у справі № 0840/3175/18.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2021 року у справі №240/6583/20 зауважив, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства. Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Отже зважаючи на те, що в рамках розгляду даної справи встановлено наявність факту несвоєчасної виплати позивачу суми грошового забезпечення, останній має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.

Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2024 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, за прийняття ним безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії за період з 14.03.2022 по 31.05.2022 в розрахунку до 100 000 грн на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену п.1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, за прийняття ним безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії за період з 14.03.2022 по 31.05.2022 в розрахунку до 100 000 грн на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах, з врахуванням проведених виплат за цей період.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" за період з 14.03.2022 по день фактичного розрахунку.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Матохнюк Д.Б.