Справа № 826/7181/15
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2025-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7181/15 Головуючий у 1-й інстанції: Василенко Г.Ю.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Оксененка О.М.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23.07.2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В:

В 2015 році ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 23 березня 2015 року № 218к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Подільського району міста Києва;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора міста Києва;

- стягнути з Генеральної прокуратури України середній заробіток на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 березня 2015 року до моменту фактичного поновлення на роботі;

- зобов`язати Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року, адміністративний позов задоволено частково: скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23 березня 2015 року № 218к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Подільського району міста Києва; поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Подільського району міста Києва з 24 березня 2015 року; стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 березня 2015 року по 05 липня 2021 року у розмірі 602 643,60 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 31.08.2023 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.07.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.01.2022 у справі №826/7181/18 в частині позовних вимог про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В цій частині справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції - Київського окружного адміністративного суду. В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.07.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.01.2022 у справі №826/7181/18 залишено без змін.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, Верховний Суд зазначив, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що позивач перебував у трудових відносинах з Прокуратурою міста Києва та до звільнення отримував заробітну плату у вказаній прокуратурі, внаслідок чого середній заробіток безпідставно стягнуто з Офісу Генерального прокурора, який є неналежним відповідачем за цією позовною вимогою.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23.07.2024 позов задоволено частково: стягнуто з Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2015 року по 05 липня 2021 року у розмірі 1 133 450, 56 грн.; в іншій частині в позові відмовлено; Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Офіс Генерального прокурора звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить змінити оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог шляхом зменшення суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 11 грудня 2012 року обіймав посаду прокурора Подільського району м. Києва відповідно до наказу Генерального прокурора України № 1899к.

Між тим, як зазначає позивач, 16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади» (надалі також - Закон).

Наказом Генерального прокурора України № 218к від 23 березня 2015 року позивача звільнено із займаної посади прокурора Подільського району м. Києва у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи рішення про звільнення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивував своє рішення тим, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2015 року по 05 липня 2021 року, яка підлягає стягненню з Київської міської прокуратури, становить 1 133 450, 56 грн.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що судом першої інстанції здійснено неправильний розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2015 року по 05 липня 2021 року.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Законом України від 19.09.2019 N 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-IX), який діє з 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку із чим до Закону України від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон N 1697-VII) були внесені зміни.

У тексті Закону № 1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно словами «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Слід зазначити, що на підставі наказу Генерального прокурора України №358 від 27 грудня 2019 року «Про окремі питання забезпечення початку роботи Офісу Генерального прокурора», відповідно до пункту 1 якого, юридичну особу «Генеральна прокуратура України» перейменовано в «Офіс Генерального прокурора» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи.

Відповідно до наказу Генерального прокурора від 03.09.2020 N 410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур», який набув чинності з дня початку роботи обласних прокуратур (11.09.2020), юридичну особу «Прокуратура міста Києва» перейменовано без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у «Київська міська прокуратура».

Відповідно до статті 1 Закону України від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон N 1697-VII) прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону N 1697-VII Генеральна прокуратура України організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури з метою забезпечення ефективного виконання функцій прокуратури (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За правилами частин першої та другої статті 89 вказаного Закону фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з ст. 7 закону України «Про прокуратуру» місцеві прокуратури входять до системи Прокуратури України. При цьому, вони є розпорядниками коштів нижчого рівня, які самостійно приймають рішення щодо фінансових зобов`язань у межах виділених їм бюджетних повноважень. (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За змістом п. 13 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 28.02.2002 року №228, головні розпорядники розглядають показники проектів кошторисів розпорядників нижчого рівня щодо законності та правильності розрахунків, доцільності запланованих видатків бюджету, правильності їх розподілу відповідно до економічної класифікації видатків бюджету, додержання діючих ставок, норм, цін, лімітів, а також інших показників відповідно до законодавства.

Кошториси, плани асигнувань загального фонду бюджету розпорядників нижчого рівня затверджуються головним розпорядником (п.37 Порядку).

У разі потреби внесення змін до кошторису складаються довідки, які затверджуються і виконуються у тому ж порядку, що і кошториси відповідно до абз. 12 п. 47 Порядку.

Враховуючи, що позивачу нараховувалася заробітна плата Прокуратурою м. Києва, в матеріалах справи міститься відповідна довідка, яка підтверджує заробіток позивача за період з березня 2014 року по лютий 2015 року, а також, що позивача поновлено на посаді прокурора Подільського району міста Києва з 24 березня 2015 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належний позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу не підлягає стягненню з Офісу Генерального прокурора, а підлягає стягненню з Київської міської прокуратури, яка є правонаступником Прокуратури м. Києва.

Отже, належним відповідачем у справі за позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є Київська міська прокуратура.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 № 100 (далі - Порядок № 100), відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці».

Так, відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Колегія суддів зазначає, що кількість робочих днів у 2015 році, починаючи з 24 березня 2015 року, склала 195 днів, у 2016 - 251 день, у 2017 - 248 днів, у 2018 - 250 днів, у 2019 - 250 днів, у 2020 - 251 день. За період з 01 січня 2021 року кількість робочих днів, включаючи день прийняття рішення Окружним адміністративним судом міста Києва (05 липня 2021 року) у даній справі склала 124 дні.

Відповідно загальна кількість робочих днів з дати, наступної за днем звільнення позивача по день прийняття рішення Окружним адміністративним судом міста Києва (05 липня 2021 року) у справі складає 1569 днів вимушеного прогулу.

Так, згідно довідки Прокуратури м. Києва за останні 2 календарні місяці роботи (січень, лютий 2015 року), заробітна плата позивача становить 15 257,05 грн. (6731,05 грн. + 8526,00 грн.).

У той же час, середньоденний розмір заробітної плати позивача складав 381,42 грн (15257,05 / 40 робочих днів).

Відповідно до пункту 10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), яку розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

У пункті 38 постанови від 06 серпня 2019 року у справі № 0640/4691/18, Верховний Суд, скасовуючи судові рішення, звернув увагу судів першої та апеляційної інстанції на необхідність суворого дотримання положень пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, згідно з яким, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення.

Посадовий оклад позивача, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», на час звільнення становив 2 680, 00 грн.

Підвищення розміру посадового окладу за відповідною посадою відбулось 06 вересня 2017 року із набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» якою внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Згідно із цими змінами Додаток 2 «посадових окладів працівників прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, військових прокуратур регіонів і прирівняних до них прокуратур» до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 затверджено у новій редакції, отже посадовий оклад за посадою позивача встановлено у розмірі 8 000, 00 грн.

Таким чином, з урахуванням вказаних підвищень посадових окладів прокурорсько-слідчим працівникам, за періоди з часу звільнення з посади і органів прокуратури, розміри посадового окладу за посадою позивача складали:

- з 24 березня 2015 року до 14 грудня 2015 року - 2 680, 00 грн.;

- з 15 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року - 3 398, 00 грн.;

- з 06 вересня 2017 року по 16 березня 2020 року - 8 000, 00грн.

Таким чином, передбачений пунктом 10 Порядку коефіцієнт підвищення становить: з 15 грудня 2015 - 1,26% (3 398, 00 грн. / 2 680, 00 грн); з 06 вересня 2017 року - 2,35 % (8 000, 00 грн. / 3 398, 00 грн).

З огляду на викладене, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 1 133 450, 56 грн:

1) з 24 березня 2015 року до 14 грудня 2015 року - 69 418,44 грн (182 робочих днів х 381,42 грн.);

2) з 15 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року, з урахуванням коефіцієнту підвищення, - 207 133, 95 грн. (431 робочих днів х 381,42 грн х 1,26 %)

3) 06 вересня 2017 року по 05 липня 2021 року, з урахуванням коефіцієнту підвищення, - 856898,17 грн. (956 робочих днів х 381,42 грн х 2,35 %).

Вказана правова позиція щодо застосування коефіцієнту коригування передбаченого пунктом 10 Постанови №100 також викладена в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №804/8042/17.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції здійснено неправильний розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2015 року по 05 липня 2021 року не береться колегією суддів до уваги та спростовується вказаними вище розрахунками такої суми.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про стягнення з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2015 року по 05 липня 2021 року у розмірі 1 133 450, 56 грн. та необхідність задоволення позовних вимог в цій частині.

При цьому, проаналізувавши доводи та аргументи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню.

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 23.07.2024 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Оксененко О.М.

Повний текст постанови виготовлений 12.02.2025.