Справа № 280/6280/23
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 лютого 2025 року м. Дніпросправа № 280/6280/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Бендес А.Г.,

за участю представника позивача Горобієвського С.О.

представника відповідача Кравченка О.М.

розглянувши в режимі відеоконференції в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12.09.2024 року (головуючий суддя Чернова Ж.М.)

в адміністративній справі №280/6280/23 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування індивідуального акту суб`єкта владних повноважень, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , 08.08.2023 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до відповідача Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Запорізькій області М.Лушпієнка від 18.05.2022 №406 «Про застосування дисциплінарного стягнення» в частині звільнення старшого інспектора-чергового чергової частини відділу поліції Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області капітана поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції;

визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Запорізькій області М.Лушпієнка №535 о/с від 23.05.2022 «По особовому складу» в частині реалізації дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України щодо старшого інспектора-чергового чергової частини відділу поліції №1 Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області капітана поліції ОСОБА_1 ;

поновити ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора чергового чергової частини відділу поліції №1 Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області;

стягнути з Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.05.2022 року до поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем при накладенні дисциплінарного стягнення не було дотримано вимог Закону України «Про Національну поліцію» та порушені норми Дисциплінарного статуту Національної поліції України, а фактичний виклад обставин щодо подій, на які є посилання в наказі №406, не відповідають дійсності. Також, звільнення зі служби за наказом №535 о/с здійснено на підставі документа, який складено вже після накладення дисциплінарного стягнення. Позивач звертає увагу, що наказ ГУНП в Запорізькій області від 04.04.2022 №282 ОСОБА_1 не доводився у встановленому порядку і про його існування йому стало відомо вже під час проведення службового розслідування. До нього не надходило жодних письмових чи усних наказів організаційно-розпорядчих документів, телефонограм чи повідомлень будь-якими каналами зв`язку від керівництва, наказів чи інструкцій щодо вчинення конкретних дій, явки чи перебування у конкретному місці, слідчому відділі поліції, встановлення обмежень чи заборон. Крім того, відповідачем не проведено належного службового розслідування. ОСОБА_1 вважає що він не порушував Присягу українському народові, відповідно звинувачення поліцейського є безпідставними, а навпаки через дотримування патріотичної позиції на тимчасово окупованій території був підданий тортурам і катуванню. На думку позивача, вищезазначені обставини свідчать про протиправність його звільнення та є підставами для задоволення позовних вимог.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12.09.2024 року у задоволенні позову відмовлено

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що прийнятті рішення про накладення на позивача найсуворішого виду дисциплінарного стягнення, а саме звільнення зі служби в поліції, відповідач діяв обґрунтовано, в порядку, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Вказує, що не порушував Присягу українському народові, відповідно звинувачення поліцейського є безпідставними, а навпаки через дотримування патріотичної позиції на тимчасово окупованій території був підданий тортурам і катуванню.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні учасники справи підтримали свої позиції щодо рішення суду першої інстанції.

Представник позивача на питання суду пояснив, що позивач на даний час знаходиться в Швейцарії, влітку 2022 року перебував в Криму, в квітні 2023 року заїжджав на кілька днів до України, службове розслідування було проведено в квітні-травні 2022 року. Представник позивача не дав відповіді на питання суду: «На яку саме адресу позивача відповідач мав направити повідомлення щодо службового розслідування?».

Представник відповідача просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Суду пояснив, що травня 2022 року позивач не заїхав на територію, що контролюється Україною, не приступив до виконання своїх службових обов`язків, щодо нього проведено службове розслідування у відповідності до норм законодавства та звільнено зі служби в поліції.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, надіслав клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з вересня 2003 року ОСОБА_1 (позивач) проходив службу в Національній поліції України. На час спірних правовідносин, позивач знаходився на посаді старшого інспектора-чергового чергової частини відділу поліції №1 Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області в спеціальному званні поліції капітана поліції (008485).

18.04.2022 до керівництва ГУНП в Запорізькій області надійшов рапорт начальника Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області полковника поліції ОСОБА_2 складений 16.04.2022 на виконання п.6 наказу ГУНП в Запорізькій області від 04.04.2022 №282 «Про тимчасове визначення місця розташування (дислокації) територіальних підрозділів (відділів, відділень), підпорядкованих (окремих) підрозділів ГУНП в Запорізькій області та необхідності прибуття поліцейських, державних службовців і працівників (цивільного персоналу) територіальних підрозділів (відділів, відділень), підпорядкованих (окремих) підрозділів ГУНП в Запорізькій області, територія обслуговування (дислокації) яких захоплена окупаційними військами російської федерації, до м.Запоріжжя», у якому зазначено, що станом на 16.04.2022 у порушення вимог пунктів 3 та 5 вказаного наказу, до м.Запоріжжя з території Мелітопольського району Запорізької області, яка є захопленою окупаційними військами російської федерації, для несення служби не прибули та на облік у ГУНП в Запорізькій області не стали наступні поліцейські, зокрема, дізнавач сектору дізнання Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області капітан поліції поліції ОСОБА_1 . Також, 18.04.2022 ГУНП в Запорізькій області видано наказ №315 «Про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії».

Відповідно до наказу ГУНП в Запорізькій області від 02.05.2022 №349 строки службового розслідування продовжено.

17.05.2022 складено Висновок службового розслідування, проведеного за відомостями, викладеними у рапорті начальника Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області полковника поліції Бідила А.М.

Висновками службового розслідування встановлено, що 04.04.2022 ГУНП в Запорізькій області видано наказ №282 «Про тимчасове визначення місця розташування (дислокації) територіальних підрозділів (відділів, відділень), підпорядкованих (окремих) підрозділів ГУНП в Запорізькій області та необхідності прибуття поліцейських, державних службовців і працівників (цивільного персоналу) територіальних підрозділів (відділів, відділень), підпорядкованих (окремих) підрозділів ГУНП в Запорізькій області, територія обслуговування (дислокації) яких захоплена окупаційними військами російської федерації, до м.Запоріжжя», відповідно до пункту 3 якого наказано поліцейським, державним службовцям і працівникам (цивільному персоналу) структурних підрозділів апарату ГУНП, територіальних підрозділів (відділів, відділень), підпорядкованих (окремих) підрозділів ГУНП в Запорізькій області визначених у пункті 1, 2 цього наказу прибути безпечним шляхом (в тому числі використовуючи гуманітарні конвої) до м.Запоріжжя до 15.04.2022 (включно).

Відповідно до пункту 152 Висновків службового розслідування, за скоєння дисциплінарного проступку, порушення вимог частини 1 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги працівника поліції, передбаченої статтею 64 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1 та 4 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 року №2337- VIII, пунктів 3 та 5 наказу ГУНП в Запорізькій області від 04.04.2022 №282 «Про тимчасове визначення місця розташування (дислокації) територіальних підрозділів (відділів, відділень), підпорядкованих (окремих) підрозділів ГУНП в Запорізькій області та необхідності прибуття поліцейських, державних службовців і працівників (цивільного персоналу) територіальних підрозділів (відділів, відділень), підпорядкованих (окремих) підрозділів ГУНП в Запорізькій області, територія обслуговування (дислокації) яких захоплена окупаційними військами російської федерації, до м.Запоріжжя», що виразилось у неприбутті безпечним шляхом (в тому числі використовуючи гуманітарні конвої) до м.Запоріжжя, яке з 04.04.2022 наказом ГУНП в Запорізькій області від 04.04.2022 №282 визначено місцем служби (роботи), та не постановці на облік у ГУНП в Запорізькій області протягом доби з моменту прибуття, до капітана поліції ОСОБА_1 , старшого інспектора чергової частини відділу поліції №1 Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.

18.05.2022 ГУНП в Запорізькій області видано наказ №406 «Про застосування дисциплінарного стягнення», яким до капітана поліції ОСОБА_1 , старшого інспектора чергової частини відділу поліції №1 Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.

23.05.2022 ГУНП в Запорізькій області видано наказ №535 о/с «По особовому складу», відповідно до якого наказано звільнити зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» капітана поліції ОСОБА_1 , старшого інспектора чергової частини відділу поліції №1 Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області, з 23.05.2022 року. Позивач вважає протиправними наказ від 18.05.2022 №406 «Про застосування дисциплінарного стягнення» та наказ №535 о/с від 23.05.2022 «По особовому складу» щодо ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII, Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 року №2337-VIII.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Закон України «Про Національну поліцію» визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Статтею 1 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що позивач на момент виникнення спірних правовідносин мав спеціальний статус працівника поліції.

Вказаний статус покладає на працівника поліції певні обмеження та обов`язки, пов`язані із проходженням служби в поліції.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту поліцейський зобов`язаний знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.11 Дисциплінарного статуту, за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Відповідно до статті 12 Дисциплінарного статут, дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено воєнний стан на території України, який продовжено до цього часу.

Згідно з п.13 ч.4 ст.9 Закону України «Про критичну інфраструктуру», до життєво важливих функцій та/або послуг, порушення яких призводить до негативних наслідків для національної безпеки України, належать, зокрема: правопорядок, здійснення правосуддя, тримання під вартою.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Згідно з ч.2, 3 ст.24 Закону України «Про Національну поліцію» у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

У ході забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості, виконання завдань територіальної оборони органи та підрозділи, що входять до системи поліції та дислокуються в межах Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, області, міста Києва, підпорядковуються відповідному начальнику Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, області, місті Києві.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що працівники поліції мають спеціальний статус, і приймаючи присягу працівника поліції.

Зокрема, на позивача, як працівник поліції, покладено підвищені вимоги, які пред`являються до працівників поліції при проходженні служби і яких працівники поліції повинні дотримуватися.

Водночас, за порушення вимог Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII передбачена дисциплінарна відповідальність згідно Дисциплінарного статуту Національної поліції України, який затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 року №2337-VIII.

Рівень довіри населення до поліції є основним критерієм оцінки ефективності діяльності органів і підрозділів поліції (п.3 ст.11 ЗУ №580-VIII).

Сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження визначає Дисциплінарний статут Національної поліції України.

Службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників (ч.1 ст.1 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків (ч.1 ст.13 Дисциплінарного статуту).

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень:

1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції (ч.3 ст.13 Дисциплінарного статуту).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Матеріалами справи підтверджується, що на позивача накладено дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції, що виразилося у неприбутті безпечним шляхом (в тому числі використовуючи гуманітарні конвої) до м.Запоріжжя, яке з 04.04.2022 наказом ГУНП в Запорізькій області від 04.04.2022 №282 визначено місцем служби (роботи), та не постановці на облік у ГУНП в Запорізькій області протягом доби з моменту прибуття (наказ від 18.05.2022 №406 «Про застосування дисциплінарного стягнення», наказ №535 о/с від 23.05.2022 «По особовому складу»)

При цьому позивач, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що сам факт не прибуття до м.Запоріжжя на виконання наказу №282 він не заперечує, проте стверджує, що про існування вказаного наказу він не знав, його належним чином не повідомляли про зобов`язання прибути до нового місця несення служби, про існування наказів щодо проведення службового розслідування стосовно нього та подальше звільнення його також не було повідомлено та не ознайомлено.

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що в силу введення в Україні воєнного стану, поліцейський має свої дії сформувати таким чином, щоб максимально направити зусилля на захист інтересів держави і народу України.

Позивач зазначає, що перебуваючи в окупованому м.Мелітополі Запорізької області та зустрічаючись із колишніми працівниками Мелітопольського РУП, опосередковано через приватні розмови позивач довідався про вимогу всім поліцейським прибути до м.Запоріжжя для подальшого проходження служби.

Тобто позивач опосередковано знав про вимогу всім поліцейським прибути до м.Запоріжжя для подальшого проходження служби.

Водночас, маючи статус поліцейського, позивач в разі оголошення воєнного стану, мав розуміти необхідність захисту своєї держави, оскільки в силу ч.2, 3 ст.24 Закону України «Про Національну поліцію» у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

Натомість, позивач, залишаючись на території, що підконтрольна рф, діяв не у відповідності зазначеної норми.

Позивач також зазначає, що бажаючи продовжити службу в Національній поліції України він впродовж квітня 2022 року неодноразово намагався із сім`єю виїхати з м.Мелітополя до м.Запоріжжя, однак не зміг це зробити. Він є батьком 3-х малолітніх дітей (молодша дитина народилася у 2021 році), тому свій виїзд із окупованої території він повинен був зробити найбезпечнішим шляхом. В перші місяці військової агресії такого шляху не існувало, тому позивач був змушений чекати та шукати сприятливий час. Також, позивач звертає увагу, що разом з ним в місті проживали його батьки похилого віку (батько хворий), яких він не міг кинути. Позивач повідомив, що в момент перебування на окупованій території його брали у полон та намагалися змусити співпрацювати з колаборантами. Позивач зазначив, що вказані факти не було враховано при вирішенні питання щодо застосування до нього дисциплінарного стягнення, чим були порушені його права. В подальшому він зі своєю сім`єю виїхав на територію рф, оскільки його донька захворіла і потрібно було проходити тривале лікування. Після того, як позивач зрозумів, що в лікарнях рф достатньої лікарської допомоги їм не нададуть, вони направилася до Швейцарії, де звернулися за допомогою та тимчасовим захистом. Позивачем в позовній заяві зазначено, що: «Безумовно зазначені події не сприяли своєчасному переїзду позивача до м.Запоріжжя для подальшого несення служби».

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції вважає, за необхідне зазначити, що безумовно позивач є турботливим батьком для своїх дітей і своєї родини.

Водночас, статус поліцейського вимагає діяти в інтересах держави і українського народу, зокрема, виконати вимогу ч.2, 3 ст.24 Закону України «Про Національну поліцію», а саме: у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

Будь-яких доказів, що позивачем виконано вказані вимоги Закону матеріали справи не містять.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що на територію України позивач приїхав лише 05.07.2023 та лише тимчасово.

Позивач зазначає, що дізнався про існування оскаржуваних наказів лише після їх отримання 22.07.2023 (т.т. коли він 05.07.2023 тимчасово приїхав на територію України) та коли звернувся за допомогою до адвоката, який зробив запит до відповідача.

На теперішній час позивач знаходиться на території Швейцарії, де він та його родина отримали тимчасовий захист.

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що до 22.07.2023 року позивачем не виконувалися службові обов`язки поліцейського та не могли бути виконані, оскільки з 24.02.2022 року позивач їх не виконував, зокрема, дії позивача призвели до самоусунення від виконання службових обов`язків, неможливості використання навиків та досвіду позивача на службі в умовах воєнного стану, коли існує велика потреба Батьківщини у працівниках правоохоронних органів.

Згідно висновків службового розслідування, начальником відділу поліції №1 Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області полковником поліції Лизогубовим Д.С. у мобільному застосунку Telegram у загальній групі, до якої входять всі працівники поліції відділу поліції №1 Мелітопольського РУП ГУНП, серед яких були наступні поліцейські:

ОСОБА_3 (мобільний телефон: НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 ), ОСОБА_6 ), ОСОБА_7 ), ОСОБА_8 ), ОСОБА_9 ), ОСОБА_10 ), ОСОБА_11 ), ОСОБА_1 ), ОСОБА_12 ), ОСОБА_13 ), ОСОБА_14 ), ОСОБА_15 ), ОСОБА_16 ), ОСОБА_17 ), ОСОБА_18 ), ОСОБА_19 ), ОСОБА_20 ), ОСОБА_21 ), ОСОБА_22 ), ОСОБА_23 ), направлено наказ ГУНП в Запорізькій області від 04.04.2022 №282 та службову телеграму ГУНП в Запорізькій області від 26.03.2022 №102/01/13- 2-22 у форматі pdf, а також їх скріншоти.

Опитаний у ході службового розслідування заступник начальника відділу поліції №1 (смт. Якимівка) Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області майор поліції ОСОБА_24 підтвердив факти, встановлені у ході службового розслідування, повідомивши про неодноразове доведення до особового складу вимог наказу ГУНП в Запорізькій області від 04.04.2022 №282 та відсутність у нього інформації щодо загибелі поліцейських або перебуванні поліцейських у полоні, а також зазначив про постійне спілкування з підлеглими з приводу необхідності їх прибуття до м. Запоріжжя для несення служби.

Крім того, у своїх поясненнях вказаний вище керівник повідомив дисциплінарній комісії номери мобільних телефонів своїх підлеглих, які залишились в населених пунктах Мелітопольського району Запорізької області захоплених окупаційними військами рф.

Судом першої інстанції в судовому засіданні 30.08.2024 було допитано в якості свідка ОСОБА_24 .

Він підтвердив факти, інформацію, про які ним було надано в рамках службового розслідування. Також зазначив, що він декілька разів зустрічався у м.Мелітополі з позивачем та в неофіційній розмові обговорювали шляхи виїзду з окупованої території.

Пізніше ОСОБА_24 виїхав на підконтрольну Україні територію та повернувся до служби в поліції.

Також, судом першої інстанції в судовому засіданні 12.09.2024 було заслухано другого свідка по справі ОСОБА_25 .

Вона працювала на час вторгнення рф старшим інспектором з кадрового забезпечення відділу поліції №1 Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області.

Свідок ОСОБА_25 зазначила, що вона особисто вела переписку за допомогою мережи інтернет в загальному чаті поліцейських, який було відкрито для цих цілей, вела переписку особисто з позивачем та зазначила, що повідомляла йому про наказ №282 та про необхідність прибути до м.Запоріжжя для продовження несення служби. Також, зазначила, що це було неофіційно, оскільки в інший спосіб повідомити не було можливості, враховуючи обставини, які склалися.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідач з незалежних від нього обставин не мав змоги виконати вимоги ч.6 ст.18 Дисциплінарного статуту, з урахуванням відсутності поштового сполучення з містом Мелітополь - місцем проживання позивача, що підтверджується інформацією з офіційного веб-сайту оператора поштового зв`язку «Укрпошта» та зазначає, що чинне законодавство України частково не пристосоване до застосування в умовах воєнного стану, в умовах тимчасової окупації окремих територіальних одиниць тощо.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції позиція відповідача цілком логічна та зрозуміла, оскільки запровадження воєнного стану та наявність бойових дій на території України, дійсно створює загрозу для життя та здоров`я людей, які перебувають на території України.

Вирішуючи спір про поновлення на посаді поліцейського та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд має брати до уваги виконання чи невиконання його зобов`язань як поліцейського.

Прийняте позивачем рішення відносно збереження життя та здоров`я його родини, характеризує його добрим батьком, чоловіком та сином, проте не може вплинути на виконання обов`язків як поліцейського, коли виконання його обов`язків поліцейського потребує держава.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії позивача призвели до самоусунення від виконання службових обов`язків, неможливості використання навиків та досвіду позивача на службі в умовах воєнного стану, коли існує велика потреба Батьківщини у працівниках правоохоронних органів.

Позивач станом на 24.02.2022 має стаж роботи в поліції 19 років та офіцерське звання капітана поліції, отже мав достатній професійний досвід, юридичну обізнаність, досвід правотлумачення та правозастосування, а тому був обізнаний про специфічні умови служби в поліції.

Вказана правова позиція щодо обізнаності юриста висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 по справі №9901/118/19, яка є релевантною до спірних правовідносин, оскільки відображає достатність професійного досвіду та вміння його застосувати.

Таким чином, позивач зі стажем служби в органах внутрішніх справ України, маючи звання, до роботи в особливий період та проведення евакуаційних заходів, міг усвідомлювати необхідність подальшого виїзду з окупованої території та повинен був, за умов необізнаності про існування відповідних вказівок, вчинити дії з метою отримання таких.

Поліцейському не надано повноважень самостійного, вільного визначення ним місця несення служби, зміну підрозділу, самостійного усунення поліцейським від виконання обов`язків за основним місцем несення служби без відповідного наказу прямого керівника.

З тексту Присяги поліцейського вбачається, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги.

Тому, складаючи Присягу, поліцейський покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.

Порушення Присяги слід розуміти як скоєння поліцейським проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету органів поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Присяга поліцейського передбачає зобов`язання виконувати обов`язки сумлінно. Тобто порушення Присяги - це несумлінне, недобросовісне виконання обов`язків поліцейським. Про несумлінність дій (бездіяльності) поліцейського свідчить невиконання обов`язків умисно або внаслідок недбалого ставлення до них.

Невиконання чи неналежне виконання поліцейським службової дисципліни є дисциплінарним проступком, вчинення якого є підставою для дисциплінарної відповідальності.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05.03.2020 у справі№815/4478/16.

Відповідно до позиції, висловленій у постанові Верховного Суду від 25.04.2019 у справі №816/604/17, вимоги морального змісту віднесені до службово-трудових обов`язків працівників поліції.

Приймаючи присягу, позивач зобов`язався вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки.

Верховним Судом у постанові від 02.10.2018 у справі №815/4463/17 сформована правова позиція щодо того, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги.

Під порушення Присяги працівника поліції слід розуміти скоєння працівником поліції проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів Національної поліції є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень (рішення ЄСПЛ від 19.06.2001 у справі «Звежинський проти Польщі» (заява Nє34049/96), рішення ЄСПЛ від 19.04.2007 у справі «Вільхо Ескелінен та інші проти Фінляндії» (заява Nє63235/00).

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії відповідача щодо проведення службового розслідування відносно позивача вчинені з дотриманням Дисциплінарного статуту.

Вина позивача у порушенні службової дисципліни доведена належними та допустимими доказами, сформований в результаті цих дій висновок про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності є обґрунтованим, а застосоване до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення є співмірним до вчиненого проступку.

Підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача став дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні професійних обов`язків, недотриманні службової дисципліни, вчинення дій, які підривають авторитет Національної поліції України, суперечить інтересам законності, компрометує звання поліцейського.

Такими обставинами є виключно фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях позивача ознак дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ним і дією порушника дисципліни. Вказані обставини позивачем не спростовані та не можуть вважатися припущеннями, оскільки підтверджуються наявними матеріалами службового розслідування.

Відповідно до статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Згідно статті 12 Закону України «Про оборону України» участь в обороні держави разом із Збройними Силами України беруть у межах своїх повноважень інші військові формування, утворені відповідно до законів України, Державна спеціальна служба транспорту, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також відповідні правоохоронні органи.

Національна поліція України та її територіальні підрозділи в умовах воєнного стану разом із Збройними силами України здійснюють відсіч збройної агресії, і невиконання наказу по виїзду на підконтрольну територію держави Україна є таким, що порушує Присягу на вірність Українському народові.

Разом з тим, позивач, погодившись проходити службу в поліції, добровільно погодився на усі ризики пов`язані з проходженням такої служби, як і взяв на себе зобов`язання мужньо і вправно служити народу України, але фактично взяті на себе обов`язки не виконав.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону, що визначено ст. 65 Конституції України.

Частина 4 ст. 8 Закону України "Про Національну поліцію" визначає, що під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Частина 8 ст. 65 Закону визначає, що поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади.

Із змісту присяги поліцейського, яку він складає при вступі на службу в поліції, поведінка поліцейського має відповідати очікуванню громадськості й забезпечувати довіру суспільства та громадян до поліції, не тільки під час виконання службових обов`язків, а й у повсякденному житті.

Працівник поліції має чітко усвідомлювати, що займана посада є виявом довіри народу, та повинен стверджувати і відстоювати честь і гідність звання поліцейського, несучи особисту відповідальність перед державою і суспільством.

Має вживати заходів на підвищення авторитету та позитивного іміджу органів поліції, оскільки проходження служби в поліції несумісне з неправомірною поведінкою, ігноруванням вимог Конституції, законів України, Дисциплінарного статуту.

Обрання виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває у дискреційних повноважень суб`єкта його накладення, який, приймаючи рішення про обрання конкретного виду дисциплінарного стягнення, повинен урахувати, зокрема, тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, попередню поведінку особи, її ставлення до виконання посадових обов`язків тощо.

Застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в Національній поліції України є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12.12.2019 року у справа №816/70/16, від 01.04.2020 року у справі №806/647/15, від 21 січня 2021 року у справі №826/4681/18.

Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції при прийнятті рішення про накладення на позивача найсуворішого виду дисциплінарного стягнення, а саме звільнення зі служби в поліції, відповідач діяв обґрунтовано, в порядку, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування наказу від 18.05.2022 № 406 "Про застосування дисциплінарного стягнення" в частині звільнення старшого інспектора-чергового чергової частини відділу поліції №1 Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області капітана поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції та наказу від 23.05.2022 № 535 о/с "По особовому складу" в частині реалізації дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України щодо старшого інспектора-чергового чергової частини відділу поліції №1 Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області капітана поліції ОСОБА_1 , і відповідно позивачу у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити.

Вимоги щодо поновлення на службі та стягнення середнього заробітку не можуть бути задоволені, оскільки є похідними від перших вимог, у задоволенні яких судом відмовлено у повному обсязі.

Стосовно інших посилань сторін, то суд зазначає, що згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини спростовують доводи відповідача.

Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12.09.2024 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили 04.02.2025 та в силу ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 04.02.2025.

В повному обсязі постанова виготовлена 11.02.2025.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова