Справа № 280/1977/24
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2025-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 лютого 2025 року м. Дніпросправа № 280/1977/24

Головуючий суддя І інстанції Максименко Л.Я.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Іванова С.М. (доповідач),

суддів: Шальєвої В.А., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.06.2024 року в адміністративній справі №280/1977/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди із розрахунку 100000 грн. щомісячно, що встановлено постановою Кабінету Міністрів України від №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану у період 18.02.2023 по 28.08.2023 включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити донарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, установленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, у розмірі 100 000,00 грн. щомісячно за період перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, одержаним 18.02.2023, за період з 01.04.2023 по 28.08.2023 включно, з урахуванням проведених виплат.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 25.06.2024 року заяву ОСОБА_1 було задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду, як такий, що пропущений з поважних причин.

В наведеній ухвалі судом першої інстанції було зазначено, що враховуючи те, що позивач тривалий час був військовослужбовцем в період дії воєнного стану в Україні та здійснення збройної агресії проти України, а також перебування позивача на тривалому лікуванні, що могло перешкоджати реалізувати своє право на захист, суд приходить до висновку, що строк пропущено з поважних причин та його слід поновити.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.06.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати у повному обсязі ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 в розрахунку до 100 000 грн. на місяць пропорційно часу перебування на лікуванні та відпустці для лікування, у зв`язку із пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини за період з 18.02.2023 по 28.08.2023.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 з розрахунку до 100 000 грн. на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та відпустці для лікування, у зв`язку із пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини у період з 18.02.2023 по 28.08.2023, з урахуванням вже виплачених сум.

Військова частина НОМЕР_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати вищезазначене рішення як незаконне та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що позивачем не надано жодного доказу перебування з 24.10.2023 (дата, коли йому стало відомо про порушення його прав) по 01.03.2024 (дата звернення до суду) на військовій службі або на лікуванні. Відтак висновки суду першої інстанції щодо поважності пропуску позивачем строку на звернення до суду не ґрунтуються на будь-яких доказах і не підтверджуються матеріалами справи.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 16.04.2023 № 1666 про обставини травми ОСОБА_1 18.02.2023 одержав ВОСП правої гомілки, лівої ступні, спини під час виконання бойового завдання (службових обов`язків) захищаючи Батьківщину в Луганській області. В стані алкогольного сп`яніння не перебував. Поранений перебував у засобах індивідуального захисту.

ОСОБА_1 , вважаючи, що за період з 18.02.2023 по 28.08.2023 включно йому протиправно не виплачувалась додаткова винагорода в розмірі 100 000,00 грн., передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за період перебування позивача на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з травмою, пов`язаною із захистом Батьківщини, та/або за час відпустки для лікування після поранення відповідач додаткову грошову винагороду з розрахунку до 100 000 грн. на місяць, передбачену Постановою № 168 не нараховував та не виплачував у повному обсязі, чим вчинив протиправну бездіяльність.

Суд апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку виходить з наступного.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Колегія суддів не бачить підстав для відступу від указаної правової позиції у межах цієї справи та надалі зауважує таке.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 09 лютого 1999 №1-рп/99, від 13 травня 1997 року №1-зп, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001), Верховний Суд у рішенні від 06 квітня 2023 року у зразковій справі №260/3564/22 (адміністративне провадження №Пз/990/4/22) дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX) тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Як було встановлено судом апеляційної інстанції, предметом спірних правовідносин виступає правомірність зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 здійснити донарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, установленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, у розмірі 100 000,00 грн. щомісячно за період перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, одержаним 18.02.2023, за період з 01.04.2023 по 28.08.2023 року.

Як видно з матеріалів справи, адміністративний позов було подано позивачем 01.03.2024 року шляхом подання останнього до відділу поштового зв`язку (а.с. 46).

Отже, адміністративний позов було подано позивачем поза межами тримісячного строку, визначеного ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Так, ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.12.2024 року запропоновано ОСОБА_1 (за наявності) навести поважні підстави пропуску, доводи щодо (непропуску) строку звернення до суду, визначеного ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України.

На виконання вимог наведеної ухвали, 07.02.2025 року представником позивача адвокатом Шелудько Оксаною Олександрівною було подано до апеляційного суду додаткові пояснення, в яких зазначено, що позивач є військовослужбовцем, який 18.02.2023 року отримав поранення за обставин безпосередньої участі у бойових діях під час захисту Батьківщини та перебував на стаціонарному лікуванні у медичних закладах. Незважаючи на отримане поранення, тривале лікування, позивач вживав дії, направлені на захист своїх прав, а саме звернувся за правовою допомогою до адвоката, який, у свою чергу, через відповідні адвокатські запити збирав інформацію щодо обставин цієї справи. Зауважено, що позивач є військовослужбовцем, який брав участь у відсічі збройної агресії Російської Федерації проти України, і заявлені вимоги стосуються прав позивача, що пов`язані з проходження такої служби.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

До того ж, строк в три місяці визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про вирішення трудового спору (виплату належних сум) особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Так, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що звернення позивача до відповідача із заявою про надання інформації та документального підтвердження щодо нарахувань та виплати грошового забезпечення за поранення та отримання листа-відповіді від 18.10.2023 року не змінює початку перебігу процесуального строку, який розпочинається саме з наступного дня, що настає за днем виплати грошового забезпечення за кожний місяць окремо.

Отримання позивачем листа від відповідача від 18.10.2023 року не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується та не змінює початок перебігу строку звернення до адміністративного суду.

Щодо посилання скаржника на запроваджений в країні воєнний стан і пов`язані з цим обмеження, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Варто наголосити, що після затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, будь-яких змін в аспекті перебігу процесуальних строків на звернення до суду, та їх обчислення до КАС України не вносилось.

За усталеною практикою Верховного Суду введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною.

Колегія суддів апеляційного суду наголошує, що питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Так, введений в Україні воєнний стан суттєво ускладнив (подекуди унеможливив) повноцінне життя фізичних осіб та функціонування юридичних осіб. Між тим, сама по собі ця обставина, без належного її обґрунтування крізь призму неможливості ситуативного (в конкретних умовах) виконання процесуальних прав і обов`язків учасника справи, й підтвердження її належними й допустимими доказами, не може слугувати підставою для поновлення пропущеного процесуального строку.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду не заперечує, що обставини введення в Україні воєнного стану та мобілізації позивача могли утруднити дотримання строку на подачу позовної заяви.

Між тим, як видно з матеріалів справи, будь-яких належних, достатніх та достовірних доказів неможливості своєчасного звернення позивача до суду, з огляду на введення воєнного стану та мобілізації останнього після 28.08.2023 року (закінчення лікування позивача) надано не було.

Поряд з вказаним, доказів перебуванням на лікуванні після 28.08.2023 року та, як наслідок, неможливості звернення до суду у найкоротші строки, позивачем до суду подано не було.

Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 30.01.2025 року по справі № 320/26833/23, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Таким чином, з огляду на наведені обставини, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про залишення адміністративного позову без розгляду.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 319 КАС України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 315, ст. 317 ст. 319, КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.06.2024 року в адміністративній справі №280/1977/24 скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва

суддя В.Є. Чередниченко