Справа № 160/23510/24
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
УСТАНОВИВ:
29.08.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , у якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.05.2024 року про призупинення військової служби молодшого лейтенанта ОСОБА_1 та виключення зі списків особового складу;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 17.05.2024 року та прийняти рішення стосовно звільнення ОСОБА_1 з військової служби і виключення зі списків особового складу з посади командира окремого кулеметного взводу НОМЕР_4 батальйону НОМЕР_5 окремої механізованої бригади або з рівнозначної посади, з проведенням всіх належних йому розрахунків при звільненні.
Ухвалою суду від 03.09.2024 року витребувано у відповідача 1 додаткові докази по справі, зокрема:
- наказ від 24.05.2024 року про призупинення військової служби позивача;
- відомості/інформацію на підставі яких було прийнято спірний наказ;
- рапорт позивача від 17.05.2024 року;
- рішення/відмови, здійснені на рапорт позивача від 17.05.2024р.;
- листи/відмови/рішення, тощо на звернення позивача;
- усі наявні докази щодо суті спору.
Станом на 28.10.2024 року відповідачем 1 відзив та витребувані докази по справі до суду подано не було.
Станом на 21.11.2024 року відзив відповідачем 1 до суду не надано. Витребувані докази до справи долучено не було.
Витребувано у Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України належним чином засвідчені копії:
- наказ від 24.05.2024 року про призупинення військової служби позивача;
- відомості/інформацію на підставі яких було прийнято спірний наказ;
- рапорт позивача від 17.05.2024 року;
- рішення/відмови, здійснені на рапорт позивача від 17.05.2024р;
- листи/відмови/рішення, тощо на звернення позивача;
- всі наявні докази щодо суті спору.
06.12.2024 року позивачем долучені до матеріалів справи додаткові докази.
Також, вказаною ухвалою суду витребувано у ОСОБА_1 належним чином засвідчені додаткові докази по справі, зокрема:
- відомості/інформацію щодо самовільно залишення позивачем починаючи з 12.02.2024 року військової частини (місце служби);
- відомості/інформацію щодо ознайомлення/наявності із матеріалами дисциплінарної справи здійсненої відносно позивача;
- відомості щодо оскарження позивачем матеріалів службового розслідування;
- відомості щодо підстав виключення позивача зі списків вч НОМЕР_1 ;
- відомості щодо внесення відомостей щодо позивача до Єдиного державного досудових розслідувань;
- усі наявні докази щодо суті спору.
Витребувано у Військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчені додаткові докази по справі, зокрема:
- наказ від 24.05.2024 року за №145 про призупинення військової служби позивача;
- наказ командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 14.03.2024 року №1232;
- наказ командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 23 травня 2024 року №17;
- відомості/інформацію на підставі яких було прийнято спірний/оскаржуваний позивачем наказ;
- матеріали дисциплінарної справи здійснених відносно позивача (за наявності);
- матеріали службового розслідування здійсненого відносно позивача;
- рапорт позивача від 17.05.2024 року;
- рішення/відмови, здійснені на рапорт позивача від 17.05.2024р;
- листи/відмови/рішення, тощо на звернення позивача;
- усі наявні докази щодо суті спору.
Витребувано у Міністерства оборони України належним чином засвідчені додаткові докази по справі, зокрема:
- наказ від 24.05.2024 року за №145 про призупинення військової служби позивача;
- наказ командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 14.03.2024 року №1232;
- наказ командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 23 травня 2024 року №17;
- відомості/інформацію на підставі яких було прийнято спірний/оскаржуваний позивачем наказ;
- матеріали дисциплінарної справи здійснених відносно позивача (за наявності);
- матеріали службового розслідування здійсненого відносно позивача;
- листи/відмови/рішення прийняті в/ч відносно позивача щодо його звернення;
- усі наявні докази щодо суті спору.
Витребувано у Військової частини НОМЕР_2 належним чином засвідчені додаткові докази по справі, зокрема:
- наказ від 24.05.2024 року за №145 про призупинення військової служби позивача;
- наказ командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 14.03.2024 року №1232;
- наказ командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 23 травня 2024 року №17;
- відомості/інформацію на підставі яких було прийнято спірний/оскаржуваний позивачем наказ;
- матеріали дисциплінарної справи здійснених відносно позивача (за наявності);
- матеріали службового розслідування здійсненого відносно позивача;
- листи/відмови/рішення прийняті в/ч відносно позивача щодо його звернення;
- усі наявні докази щодо суті спору.
Витребувано у Військової частини НОМЕР_3 належним чином засвідчені додаткові докази по справі, зокрема:
- наказ від 24.05.2024 року за №145 про призупинення військової служби позивача;
- наказ командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 14.03.2024 року №1232;
- наказ командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 23 травня 2024 року №17;
- відомості/інформацію на підставі яких було прийнято спірний/оскаржуваний позивачем наказ;
- матеріали дисциплінарної справи здійснених відносно позивача (за наявності);
- матеріали службового розслідування здійсненого відносно позивача;
- листи/відмови/рішення прийняті в/ч відносно позивача щодо його звернення;
- усі наявні докази щодо суті спору.
30.12.2024 року відповідач 3, Військова частина НОМЕР_3 подали відзив на позовну заяву позивача. Долучили додаткові докази по справі.
30.12.2024 року Військова частина НОМЕР_1 подали до суду клопотання про долучення доказів. Зокрема долучені витребувані судом докази по справі.
03.01.2025 року третя особа надали письмові пояснення по справі.
08.01.2025 року відповідача 2, Військова частина НОМЕР_2 подали відзив на позовну заяву позивача.
У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 13.02.2025 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що 12 лютого 2024 року військовослужбовець за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , звання: молодший лейтенант, посада: командир окремого кулеметного взводу НОМЕР_4 батальйону НОМЕР_5 окремої механізованої бригади засобами дистанційного зв`язку повідомив рапортом на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 та просив надати відпустку за сімейними обставинами строком на 7 діб з 12.02.2024 року, на яку отримав дозвіл безпосереднього командира - командира НОМЕР_4 механізованого батальйону НОМЕР_5 ОМБр підполковника.
Позивач зазначив, що в рапорті про відпустку, яку буде проводити за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 .
13 лютого 2024 року військовослужбовець за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , звання: молодший лейтенант, посада: командир окремого кулеметного взводу НОМЕР_4 батальйону НОМЕР_5 окремої механізованої бригади особисто звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі: ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з рапортом (копія додається), яким повідомив що з 22.01.2024 року по 12.02.2024 року перебував на стаціонарному лікуванні в КПП «Чугуївська центральна лікарня ім. М.І. Кононенка» (Харківська обл.) після отриманих мінно-вибухової травми та вогнепальних поранень, що підтверджується випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 492 від 12.02.2024 року.
Зазначає, що під час лікування отримав від дружини повідомлення, що стан здоров`я його матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 різко погіршився та 12.02.2024 року її було госпіталізовано до реанімаційного відділення місцевої лікарні.
Про дану обставину 12.02.2024 року, ОСОБА_1 засобами зв`язку повідомив рапортом на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 та просив надати відпустку за сімейними обставинами строк на 7 (сім) діб з 12.02.2024 р., на який отримав позитивну відповідь безпосереднього командира - командира НОМЕР_4 механізованого батальйону НОМЕР_5 ОМБр підполковника.
Вказує про те, що витяг з наказу військової частини НОМЕР_1 про надання відпустки військовослужбовцю ОСОБА_1 та відпускний квиток не був наданий.
16 лютого 2024 року військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 звернувся до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» зі скаргами на стан здоров`я. Після проведеного медичного обстеження НВМКЦ «Головний військовий медичний госпіталь» оформив вимогу про отримання ОСОБА_1 направлення на оперативне лікування в умовах НВМКЦ «ГВКГ» за підписом командира частини (начальника РТЦК та СП) госпіталізація 19.02.2024 року.
16 лютого 2024 року військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 особисто звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 з рапортом, яким повідомив, що з 14.02.2024 року стан здоров`я ОСОБА_1 раптово погіршився. Він вимушений був звернутися за медичною допомогою до лікаря Березанської міської лікарні за місцем проживання. Оформлено медичний висновок про необхідність планового оперативного втручання.
Позивач зазначає про те, що він фактично хворів у період з 13.02.2024 року по 13.03.2024 року.
13 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 з рапортом, яким просив надіслати в штаб військової частини НОМЕР_1 рапорт від 13.03.2024 року про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з необхідністю постійного догляду за батьком дружини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який є особою з інвалідністю II групи, що підтверджується висновком медико-соціальної експертної комісії та особою, яка згідно висновку лікарсько-консультативної комісії відділення поліклініки КНП «Березанська міська лікарня» від 25.01.2024 року № 103 потребує постійного догляду.
На рапорт ОСОБА_1 від 13.03.2024 року повідомлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовляється направляти рапорт про звільнення в штаб військової частини НОМЕР_1 .
У подальшому, 17 травня 2024 року військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , звання: молодший лейтенант, посада: командир окремого кулеметного взводу НОМЕР_4 батальйону НОМЕР_5 окремої механізованої бригади звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції яка діяла на дату подання рапорту) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, а саме у зв`язку з необхідністю постійного догляду за батьком дружини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який є особою з інвалідністю II групи, що підтверджується висновком медико-соціальної експертної комісії та особою, яка згідно висновку лікарсько-консультативної комісії відділення поліклініки КНП «Березанська міська лікарня» від 25.01.2024 року №103 потребує постійного догляду.
Вказує, що він згідно рішення Управління соціального захисту населення УСЗНП Березанської міської ради Київської області №2400200 від 19.02.2024 року включений до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг як надавач соціальних послуг.
Також, позивач зазначив про те, що між ними, як надавачем соціальних послуг та ОСОБА_3 , як отримувачем соціальних послуг укладено договір про надання послуг з денного догляду невіліковно хворій особі на непрофесійній основі від 23.02.2024 року.
Вказує, що до рапорту були додані належним чином засвідчені копії підтверджуючих документів, передбаченими положенням чинного законодавства.
30.05.2024 року вказаний рапорт позивача був отриманий відповідачем1.
Зазначає, що письмова відповідь військової частини НОМЕР_1 на рапорт ОСОБА_1 датована 20 червням 2024 року, в якій повідомлено про відмову розглянути рапорт, оскільки призупинено військову службу ОСОБА_1 .
У відповіді військовий частини НОМЕР_1 містяться посилання на наказ командира військової частини НОМЕР_2 та наказ командира військової частини НОМЕР_3 .
Однак, у відповіді військовий частини НОМЕР_1 не повідомляється, не надається правове обґрунтування, причини, за якими зазначаються накази військових частин НОМЕР_2 та НОМЕР_3 .
Посилаючись на вказані обставини позивач зазначає про порушення його прав, а тому він вимушений звернутись до суду із вказаною позовною заявою.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА 1, Військової частини НОМЕР_1
Ухвалою суду від 03.09.2024 року відкрито провадження в цій адміністративній справі, та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, відповідно до ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідачем 1 отримано вказану вище ухвалу суду, що також підтверджується матеріалами справи.
Згідно із ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно положень ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач є належно повідомленим про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом.
Слід вказати, що 30.12.2024 року Військова частина НОМЕР_1 подали до суду клопотання про долучення доказів. Зокрема долучені витребувані судом докази по справі.
Відзив станом на 13.02.2025 року відповідачем 1 до суду надано не було.
ІV. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА 2, Військової частини НОМЕР_2
Відповідач 2 вважає позовні вимоги безпідставними і необґрунтованими, зважаючи на таке.
Військова частина НОМЕР_2 не визнає заявлених позовних вимог та вважає адміністративний позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, мотивує це відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.
Щодо визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.05.2024 року про призупинення військової служби молодшого лейтенанта ОСОБА_1 та виключення зі списків особового складу та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 17.05.2024 року і прийняття рішення стосовно звільнення ОСОБА_1 з військової служби і виключення зі списків особового складу, вказують про таке.
Пунктом п. 10 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №45 від 14.02.2024 року встановлено факт відсутності на військовій службі без поважних причин з 14 лютого 2024 року молодшого лейтенанта ОСОБА_4 , знято з виплати грошового забезпечення у зв`язку з самовільним залишенням військової частини, з 14 лютого 2024 року призупинено обчислення вислуги років.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) №17 від 23.05.2024 року (у зв`язку з надходженням відповідного клопотання командира військової частини НОМЕР_2 від 09.05.2024 року №4250), командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ (по стройовій частині) № 145 від 24.05.2024, пунктом 2.1. якого молодшого лейтенанта ОСОБА_4 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 29 квітня 2024 року, знято з усіх видів забезпечення військової частини 29 квітня 2024 року.
Відповідальність за самовільне залишення військової частини або дезертирство передбачена ст.407-408 Кримінального кодексу України.
Відповідач 2 зазначає про те, що в обґрунтування позовних вимог позивач вказує таке: З 22.01.2024 по 12.02.2024 р.р. Позивач проходив лікування в КНП «Чугуївська центральна лікарня ім. М.І. Кононенка». Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) лікування) № 492, виданої КНП «Чугуївська центральна лікарня ім. М.І. Кононенка», військовослужбовцю ОСОБА_1 рекомендовано: амбулаторний нагляд військового медика частини, обмеження фізичних навантажень на 10 діб, ранселекс та но-шпа по 1 пігулці двічі на добу 5 днів.
16 лютого 2024 року Позивач отримав консультацію у Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь», у відділенні загальної та онкологічної колопроктології, де йому було рекомендовано отримати направлення на оперативне лікування в умовах НВМКЦ «ГВКГ» за підписом командира частини (начальника РТЦК та СП) для госпіталізації 19.02.2024. Після цього, військовослужбовець самостійно проходив реабілітацію та займався збором та підготовкою документів для звільнення, наслідком чого була подача рапорту командиру військової частини НОМЕР_1 від 17 травня 2024 року. З 04.03.2024 по 13.03.2024 року ОСОБА_1 проходив курс лікування у Саднівській амбулаторії загальної практики сімейної медицини (довідка надана Позивачем у додатках до позовної заяви), про що не повідомляв командира військової частини НОМЕР_1 заявою від 16.05.2024 року, яку було надіслано поштою разом із доказами проходження лікування, адже матеріали справи не містять доказів повідомлення командування частини, Позивачем не надано підтверджуючих документів до позовної заяви.
Рапортом від 17.05.2024 року, який було надіслано поштою, позивач повідомляв військову частину НОМЕР_1 про те, що бажає звільнитись з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту "ґ" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Як вказує позивач в обґрунтування позовних вимог, поважною причиною, яка підтверджує факт його відсутності на військовій службі з 12.02.2024 по 16.02.2024 є відпустка з сімейних та інших поважних причин, а після 16.02.2024 проходження лікування.
Вказують, що з питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира, а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання, - до наступного прямого командира.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів, що він подавав рапорт на командира з проханням надати відпустку (зареєстрованого встановленим порядком), який би містив відповідні резолюції та погодження прямого та безпосереднього керівника.
Наказ на вибуття молодшого лейтенанта ОСОБА_1 у відпустку за сімейними обставинами не видавався, відпускний квиток не видавався.
Окремо зазначають про те, що ОСОБА_1 вказує, що відповідно до рекомендацій від 16.02.2024 року, виданої Військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний госпіталь», військовослужбовцю ОСОБА_1 рекомендовано: госпіталізація 19.02.2024 року.
Отже, фактично позивач самостійно проходив лікування у Березанівській міській лікарні.
Проте, Позивачем не надано до суду жодних підтверджень стаціонарного лікування за період з 13.02.2024 року по дату звернення до суду не надає.
За фактом неприбуття молодшого лейтенанта ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 після виписки з КНП «Чугуївська центральна лікарня імені М.І. Кононенка» 12.02.2024 року, де останній проходив лікування, в військовій частині НОМЕР_2 було проведене службове розслідування.
За результатами службового розслідування встановлено, що в діях молодшого лейтенанта ОСОБА_1 вбачаються ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України, а саме нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
За результатами службового розслідування прийнято наказ командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 14.03.2024 року №1232 «Про результати службового розслідування».
Інших доказів, які у військової частини НОМЕР_2 витребовує суд ухвалою від 17.12.2024 року надати змоги немає, оскільки вони відсутні і військова частина НОМЕР_2 не є розпорядником затребуваної інформації.
Отже, вважають, що наявні достатні підстави вважати, що позивач безпідставно був відсутній на військовій службі.
З огляду на вищенаведене, п. 32 наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) №17 від 23.05.2024 року та п. 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 №145 від 24.05.2024 року прийнято відповідачами правомірно, в межах та у спосіб визначений чинним законодавством України.
V. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА 3, Військової частини НОМЕР_3
Відповідач 3 вважає позовні вимоги безпідставними і необґрунтованими, зважаючи на таке.
Згідно пункту 30 наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 23.05.2024 №17 ОСОБА_1 , який перебував в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_3 та утримувався на всіх видах забезпечення та у списках військової частини НОМЕР_2 було ПРИЗУПИНЕНО військову службу з 29.04.2024 у зв`язку з надходження до військової частини НОМЕР_3 відповідного клопотання командира військової частини НОМЕР_2 від 09.05.2024 №4250 з доданим до нього витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно відкриття кримінального провадження за ч.4 ст. 408 КК України відносно ОСОБА_1 . В свою чергу, відповідно до частини 2 статті 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Вказують, що зарахування ОСОБА_1 в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 було здійснено наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 07.03.2024 №23 у відповідності до вимог підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі).
Підставою для видачі зазначеного наказу був план переміщення командира військової частини НОМЕР_2 від 04.03.2024 №1538 та наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.02.2024 №45, відповідно до якого ОСОБА_6 не прибув з лікування та з 15.02.2024 був знятий з усіх видів забезпечення.
Належний розгляд рапорту ОСОБА_4 про звільнення з військової служби військовою частиною НОМЕР_1 та подальше звільнення з військової служби було неможливим у зв`язку відсутністю ОСОБА_4 на військовій служби, при цьому під час звільнення з військової служби військовослужбовець здає майно, справи та посаду, а також з ним проводять розрахунок коштів, який належить йому до виплати після звільнення.
З урахуванням наведеного, вважають позовні вимоги позивача безпідставними, адже його зарахування в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 та подальше призупинення військової служби було здійснено згідно вимог підпункту 14,пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та частини 2 статті 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, за клопотанням командира військової частини НОМЕР_2 , в межах повноважень командира військової частини НОМЕР_3 та відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008.
VІ. ПОЯСНЕННЯ ТРЕТЬОЇ ООСБИ
Третя особа позов не визнали, просили у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на таке.
Так, третя особа зазначає про те, що в обґрунтування позовних вимог позивач вказує наступне: з 22.01.2024 по 12.02.2024 р.р. позивач проходив лікування в КНП «Чугуївська центральна лікарня ім. М.І. Кононенка».
Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) лікування) №492, виданої КНП «Чугуївська центральна лікарня ім. М.І. Кононенка», військовослужбовцю ОСОБА_1 рекомендовано: амбулаторний нагляд військового медика частини, обмеження фізичних навантажень на 10 діб, ранселекс та но-шпа по 1 пігулці двічі на добу 5 днів (виписка надана Позивачем у додатках до позовної заяви).
16 лютого 2024 року позивач отримав консультацію у Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь», у відділенні загальної та онкологічної колопроктології, де йому було рекомендовано отримати направлення на оперативне лікування в умовах НВМКЦ «ГВКГ» за підписом командира частини (начальника РТЦК та СП) для госпіталізації 19.02.2024 року.
Після цього, військовослужбовець самостійно проходив реабілітацію та займався збором та підготовкою документів для звільнення, наслідком чого була подача рапорту командиру військової частини НОМЕР_1 від 17 травня 2024 року.
З 04.03.2024 року по 13.03.2024 року ОСОБА_1 проходив курс лікування у Саднівській амбулаторії загальної практики сімейної медицини (довідка надана Позивачем у додатках до позовної заяви), про що не повідомляв командира військової частини НОМЕР_1 заявою від 16.05.2023 року, яку було надіслано поштою разом із доказами проходження лікування, адже матеріали справи не містять доказів повідомлення командування частини, позивачем не надано підтверджуючих документів до позовної заяви.
Рапортом від 17.05.2024 року, який було надіслано поштою, позивач повідомляв військову частину НОМЕР_1 про те, що бажає звільнитись з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту "ґ" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Як вказує позивач в обґрунтування позовних вимог, поважною причиною, яка підтверджує факт його відсутності на військовій службі з 12.02.2024 по 16.02.2024 р.р. є відпустка з сімейних та інших поважних причин, а після 16.02.2024 року проходження лікування.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів, що він подавав рапорт на командира з проханням надати відпустку (зареєстрованого встановленим порядком), який би містив відповідні резолюції та погодження прямого та безпосереднього керівника.
Наказ на вибуття молодшого лейтенанта ОСОБА_1 у відпустку за сімейними обставинами не видавався, відпускний квиток не видавався.
Третя особа також зазначили про те, що законодавством визначено порядок направлення військовослужбовця на лікування.
У той же час ОСОБА_1 вказує, що відповідно до рекомендацій від 16.02.2024 року, виданої Військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний госпіталь», військовослужбовцю ОСОБА_1 рекомендовано: госпіталізація 19.02.2024 року.
Відтак, він самостійно проходив лікування у Березанівській міській лікарні.
Проте, вважають, що позивачем не надано до суду жодних підтверджень стаціонарного лікування за період з 13.02.2024 року по дату звернення до суду не надає.
Вважають, що наявні достатні підстави вважати, що позивач безпідставно був відсутній на військовій службі.
З огляду на наведене, п. 32 наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) №17 від 23.05.2024 року та п. 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 №145 від 24.05.2024 року прийнято Відповідачами правомірно, в межах та у спосіб визначений чинним законодавством України.
VІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Суд, дослідив матеріали справи, з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізував застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
Згідно матеріалів справи, позивач перебував на військовій службі у вч НОМЕР_1 .
З 22.01.2024 року по 12.02.2024 року позивач проходив лікування в КНП «Чугуївська центральна лікарня ім. М.І. Кононенка», про що було повідомлено командира вч НОМЕР_1 рапортом позивача від 12.02.2024 року.
12.02.2024 року позивач просив командира в/ч НОМЕР_1 засобами зв`язку та рапортом надати йому відпустку за сімейними обставинами.
Однак, наказ/відпускний квиток позивачеві не надавався.
13.02.2024 року позивач звернувся із відповідним рапортом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким повідомив що з 22.01.2024 року по 12.02.2024 року перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Чугуївська центральна лікарня ім. М.І. Кононенка» (Харківська обл.) після отриманих мінно-вибухової травми та вогнепальних поранень, що підтверджується випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 492 від 12.02.2024 року.
Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) лікування) №492, виданої КНП «Чугуївська центральна лікарня ім. М.І. Кононенка», військовослужбовцю ОСОБА_1 рекомендовано: амбулаторний нагляд військового медика частини, обмеження фізичних навантажень на 10 діб, ранселекс та но-шпа по 1 пігулці двічі на добу 5 днів.
16 лютого 2024 року позивач отримав консультацію у Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь», у відділенні загальної та онкологічної колопроктології, де йому було рекомендовано отримати направлення на оперативне лікування в умовах НВМКЦ «ГВКГ» за підписом командира частини (начальника РТЦК та СП) для госпіталізації 19.02.2024 року.
Після цього, позивач фактично самостійно проходив реабілітацію.
16.02.2024 року позивач звернувся із рапортом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про повідомлення штабу в/ч НОМЕР_1 про його хворобу.
17.02.2024 року позивач, також звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просив повідомити штаб вч НОМЕР_1 про його хровору та необхідність оформлення направлення на лікування.
З 04.03.2024 року по 13.03.2024 року ОСОБА_1 проходив курс лікування у Саднівській амбулаторії загальної практики сімейної медицини (довідка надана позивачем у додатках до позовної заяви).
13.03.2024 року позивач звернувся із рапортом до ІНФОРМАЦІЯ_1 у якому провив повідомити його про дату направлення до вч НОМЕР_1 його рапорту до доданих до них матеріалів до вч.
Згідно п. 10 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №45 від 14.02.2024 року встановлено факт відсутності на військовій службі без поважних причин з 14 лютого 2024 року молодшого лейтенанта ОСОБА_4 , та знято з виплати грошового забезпечення у зв`язку з самовільним залишенням військової частини, та з 14 лютого 2024 року призупинено обчислення грошового забезпечення.
Так, згідно матеріалів справи 06.03.2024 року згідно з Витягом з наказу командира вч НОМЕР_2 №1623 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення вч (місця служби) молодшим лейтенантом ОСОБА_1 12.02.2024 року.
Згідно пункту 30 наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 23.05.2024 року №17 ОСОБА_1 , який перебував в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_3 та утримувався на всіх видах забезпечення та у списках військової частини НОМЕР_2 було ПРИЗУПИНЕНО військову службу з 29.04.2024 у зв`язку з надходження до військової частини НОМЕР_3 відповідного клопотання командира військової частини НОМЕР_2 від 09.05.2024 року №4250 з доданим до нього витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно відкриття кримінального провадження за ч.4 ст. 408 КК України відносно ОСОБА_1 . У свою чергу, відповідно до частини 2 статті 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Згідно матеріалів справи, зарахування ОСОБА_1 в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 було здійснено наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 07.03.2024 року №23 у відповідності до вимог підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі).
Підставою для видачі зазначеного наказу був план переміщення командира військової частини НОМЕР_2 від 04.03.2024 року №1538 та наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.02.2024 №45, відповідно до якого ОСОБА_6 не прибув з лікування та з 15.02.2024 року був знятий з усіх видів забезпечення.
Наказом командира вч НОМЕР_2 від 14.03.2024 року за №1232 вирішено службове розслідування вважати завершеним. Вважати молодшого лейтенанта ОСОБА_1 таким, що діючи умисно, протиправно, всупереч інрересам служби та на порушення своїх статутних обов`язків з 12.02.2024 року і по теперішній час самовільно залишив військову частину (місце служби) без поважних причин в умовах воєнного стану.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) №17 від 23.05.2024 року (у зв`язку з надходженням відповідного клопотання командира військової частини НОМЕР_2 від 09.05.2024 року №4250), командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ (по стройовій частині) № 145 від 24.05.2024, пунктом 2.1. якого молодшого лейтенанта ОСОБА_4 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 29 квітня 2024 року, знято з усіх видів забезпечення військової частини 29 квітня 2024 року.
Відповідальність за самовільне залишення військової частини або дезертирство передбачена ст.407-408 Кримінального кодексу України.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.05.2024 року було призупинено військову службу молодшого лейтенанта ОСОБА_1 та виключено позивача зі списків особового складу.
17.05.2024 року позивач також звертався до відповідача із рапортом, у якому повідомив військову частину НОМЕР_1 про те, що бажає звільнитись з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту "ґ" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», додавши відповідні документи, однак, станом на день звернення позивача до суду із цим позовом його рапорт належно розглянуто так і не було.
Не погоджуючись з наказом військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.05.2024 року про призупинення військової служби молодшого лейтенанта ОСОБА_1 та виключення його зі списків особового складу, та не розгляду його рапорту позивач звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
VІІІ. ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" здійснено правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (частина 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (частина 4 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").
Згідно з статтею 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
За статтею 26 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Законом України від 24.03.1999 року №551-XIV Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут Збройних Сил України), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Відповідно до вимог статей 1, 2 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Згідно з частиною 1 статті 5 Дисциплінарного статуту, за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення. Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.
За приписами статті 7 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту.
Згідно зі статтею 45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення корупційних діянь чи інших правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.
Відповідно до статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Статтями 84, 85 та 87 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене після шести місяців з дня вчинення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці, а також час відсутності на службі без поважних причин.
Відповідно до ст.97 Дисциплінарного статуту ЗСУ про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення.
Оголошувати про дисциплінарні стягнення командирам у присутності підлеглих заборонено.
Статтею 98 Дисциплінарного статуту ЗСУ, встановлено, що під час оголошення дисциплінарного стягнення до відома військовослужбовця доводять, в чому полягає порушення ним військової дисципліни чи громадського порядку.
Отже аналізуючи наведені норми, слід зазначити, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення за видами, встановленими статтею 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. При цьому, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування, яке має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником) і дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення.
Порядок виконання дисциплінарних стягнень установлений, зокрема, статтями 96-98 Дисциплінарного статуту, відповідно до яких дисциплінарне стягнення виконується, як правило, негайно, а у виняткових випадках - не пізніше ніж за три місяці від дня його накладення. Після закінчення зазначеного строку стягнення не виконується, а лише заноситься до службової картки військовослужбовця. До зазначеного строку не зараховується час перебування військовослужбовця на лікуванні та у відпустці.
Особи, з вини яких не було виконане стягнення, несуть дисциплінарну відповідальність. Про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення. Під час оголошення дисциплінарного стягнення до відома військовослужбовця доводять, в чому полягає порушення ним військової дисципліни чи громадського порядку.
Аналізуючи наведені норми, суд зазначає, що підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.
При цьому, з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення та визначення ступеня вини, прийняттю рішення про накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення може передувати проведення службового розслідування.
Згідно з абзацом 4 пункту 2 розділу I Порядку №608, службове розслідування це комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Пунктом 3 розділу ІІ Порядку №608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.
Пунктами 1, 3 розділу ІІІ Порядку №608 установлено, що рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі- особи, які проводять службове розслідування).
Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.
Згідно з пунктами 8, 9 розділу ІІІ Порядку №608 особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування. Посадові (службові) особи Збройних Сил зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.
Відповідно до пунктів 1, 3 розділу ІV Порядку №608, особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення. У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.
Військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.
Як видно з пункту 1 розділу V Порядку №608, за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування (п.2 розділу V Порядку №608).
Відповідно до пункту 3 розділу V Порядку №608, в описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.
Згідно з п.4 розділу V Порядку №608, у резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.
Згідно з вимогами пункту 6 розділу V Порядку №608, після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.
Пунктом 1 розділу VІ Порядку №608 визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Вид дисциплінарного стягнення зазначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування.
Відповідно до вимог пункту 2 розділу VІ Порядку №608, дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. Доведення здійснює безпосередній командир (начальник) військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення, або старший (за підпорядкуванням) командир (начальник). У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.
Згідно з вимогами пункту 3 розділу VІ Порядку №608, якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту "г" частини другої, пункту "г" частини третьої, підпункту "д" пункту 1, підпункту "в" пункту 2 частини четвертої, підпунктів "е" пунктів 1 і 2, підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої та підпункту "е" пункту 1, підпункту "д" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.
Військовослужбовці, яким призначено кримінальне покарання у вигляді штрафу, яких звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, передбачених статтями 47, 48, 49 Кримінального кодексу України, а також яких звільнено від відбування покарання на підставі амністії, підлягають звільненню з військової служби відповідно до підпункту "ґ" пункту 1 частини четвертої, підпунктів "д" пунктів 1 та 2 частини п`ятої та підпункту "д" пункту 1, підпункту "ґ" пункту 2 частини шостої статті 26 цього Закону.
Для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжується. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.
Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.
Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, визначається та регулюється Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).
Відповідно до п.144-1 Положення №1153/2008 для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Згідно з п.144-2 Положення №1153/2008 військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України.
Звільнення з посад військовослужбовців, військову службу яким призупинено, здійснюється командирами (начальниками) військових частин наказами по особовому складу (пункт 144-3 Положення).
При цьому, п.144-6 Положення №1153/2008 встановлено, що для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжуються. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги і соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Таким чином, з урахуванням вказаних приписів Положення №1153/2008, підставою для призупинення виплати грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення військовослужбовця може бути призупинення військової служби військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, і таке призупинення здійснюється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Однак, у разі закриття такого кримінального провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту військовослужбовця продовжуються, а пільги і соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців, - поновлюються.
ОЦІНКА СУДУ
Як було встановлено судом та вище зазначено, що зарахування ОСОБА_1 в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 було здійснено наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 07.03.2024 року №23 у відповідності до вимог підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі).
Підставою для видачі зазначеного наказу був план переміщення командира військової частини НОМЕР_2 від 04.03.2024 року №1538 та наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.02.2024 №45, відповідно, до якого ОСОБА_6 не прибув з лікування та з 15.02.2024 року був знятий з усіх видів забезпечення.
Згідно п.10 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №45 від 14.02.2024 року встановлено факт відсутності на військовій службі без поважних причин з 14 лютого 2024 року молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , знято з виплати грошового забезпечення у зв`язку з самовільним залишенням військової частини, з 14 лютого 2024 року призупинено обчислення вислуги років.
Згідно пункту 30 наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 23.05.2024 року №17 ОСОБА_1 , який перебував в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_3 та утримувався на всіх видах забезпечення та у списках військової частини НОМЕР_2 було призупинено військову службу з 29.04.2024 року у зв`язку з надходження до військової частини НОМЕР_3 відповідного клопотання командира військової частини НОМЕР_2 від 09.05.2024 №4250 з доданим до нього витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно відкриття кримінального провадження за ч.4 ст. 408 КК України відносно ОСОБА_1 . В свою чергу, відповідно до частини 2 статті 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) №17 від 23.05.2024 року (у зв`язку з надходженням відповідного клопотання командира військової частини НОМЕР_2 від 09.05.2024 №4250), командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ (по стройовій частині) № 145 від 24.05.2024, пунктом 2.1. якого молодшого лейтенанта ОСОБА_4 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 29 квітня 2024 року, знято з усіх видів забезпечення військової частини 29 квітня 2024 року.
Відповідальність за самовільне залишення військової частини або дезертирство передбачена ст.407-408 Кримінального кодексу України.
Так, згідно матеріалів позовної заяви, позивач вказує про те, що з 22.01.2024 року по 12.02.2024 року він проходив лікування в КНП «Чугуївська центральна лікарня ім. М.І. Кононенка».
Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) лікування) № 492, виданої КНП «Чугуївська центральна лікарня ім. М.І. Кононенка», військовослужбовцю ОСОБА_1 рекомендовано: амбулаторний нагляд військового медика частини, обмеження фізичних навантажень на 10 діб, ранселекс та но-шпа по 1 пігулці двічі на добу 5 днів.
16 лютого 2024 року позивач отримав консультацію у Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь», у відділенні загальної та онкологічної колопроктології, де йому було рекомендовано отримати направлення на оперативне лікування в умовах НВМКЦ «ГВКГ» за підписом командира частини (начальника РТЦК та СП) для госпіталізації 19.02.2024 року.
Після цього, позивач фактично самостійно проходив реабілітацію та займався збором та підготовкою документів для звільнення, наслідком чого була подача рапорту командиру військової частини НОМЕР_1 від 17 травня 2024 року.
Слід вказати про те, що належним чином, у передбачений законом спосіб, позивачем рапорт до вч так подано і не було.
З 04.03.2024 року по 13.03.2024 року ОСОБА_1 проходив курс лікування у Саднівській амбулаторії загальної практики сімейної медицини.
Однак, слід вказати про те, що докази належного повідомлення командира військової частини НОМЕР_1 заявою від 16.05.2023 року, яку було надіслано поштою разом із доказами проходження лікування, в матеріалах справи відсутні, та позивачем такі докази до суду надані не були.
Згідно долучених до матеріалів справи доказів, рапортом від 17.05.2024 року, який було надіслано поштою, позивач повідомляв військову частину НОМЕР_1 про те, що бажає звільнитись з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту "ґ" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Як вказує позивач в обґрунтування позовних вимог, поважною причиною, яка підтверджує факт його відсутності на військовій службі з 12.02.2024 року по 16.02.2024 року є відпустка з сімейних та інших поважних причин, а після 16.02.2024 проходження лікування.
З питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира, а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання, - до наступного прямого командира.
Рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Під час дії воєнного стану військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надається відпустка за сімейними обставинами із збереженням грошового забезпечення, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше 2-х діб в один кінець (п. 18 ст. 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей").
Відпустка за сімейними обставинами надається на розсуд командира. Законодавство не містить переліку сімейних обставин та інших поважних причин, за яких цей вид відпустки надається в умовах воєнного стану. Рапорт військовослужбовця, підписаний командиром підрозділу, за підпорядкованістю подається для прийняття рішення командиру військової частини через штаб військової частини. Розрахунок часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, здійснює штаб військової частини з огляду на віддаленість і тривалість проїзд до місця проведення відпустки та у зворотному напрямку за видом транспорту, обраним військовослужбовцем (але не більше двох діб в один кінець), та з урахуванням пропозиції військовослужбовця. У разі проведення відпустки за кордоном час, необхідний для проїзду до місця проведення відпустки та назад, визначається з огляду на вид транспорту, використаного військовослужбовцем, та віддаленість від місця проходження військової служби до державного кордону України в напрямку проведення відпустки. Накази командирів (начальників) військових частин про надання відпусток видаються на підставі рапорту військовослужбовця, розглянутого його прямим начальником (Інструкція з діловодства у Збройних Силах України, затверджена Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України 31 січня 2024 № 40).
Військовослужбовцю, який вибуває у відпустку, видається відпускний квиток встановленого зразка. Після прибуття до місця проведення відпустки військовослужбовці зобов`язані стати на облік, а в разі вибуття - знятися з обліку в порядку, визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України. Військовослужбовець, який не вибув до зазначеного в рапорті місця проведення відпустки або не в змозі надати підтвердження постановки на облік, прибуває до військової частини наступного дня після закінчення строку відпустки, визначеного пунктами 1, 12, 18 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Так, згідно матеріалів справи, позивачем не надано доказів, що він подавав рапорт на командира з проханням надати відпустку (зареєстрованого встановленим порядком), який би містив відповідні резолюції та погодження прямого та безпосереднього керівника.
Наказ на вибуття молодшого лейтенанта ОСОБА_1 у відпустку за сімейними обставинами також не видавався, відпускний квиток не видавався
Доказів зворотнього позивачем до суду надано не було.
Відповідно до статті 260 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини.
До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора). У разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні бути одягнені відповідно до пори року і мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, медичну книжку, документ, який посвідчує особу, необхідні особисті речі, атестат на продовольство, довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) і медичну характеристику, а в разі вибуття на лікування за межі гарнізону - додатково атестат на речове і грошове забезпечення, проїзні документи до місця розташування лікувального закладу і назад.
Згідно статті 261 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» про прибуття військовослужбовців, яких направлено до військового закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування, начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний у той самий день повідомити командира військової частини, з якої вони прибули, а про військовослужбовців, які прибули з інфекційними захворюваннями, - також найближчий санітарно-епідеміологічний заклад охорони здоров`я. Військовослужбовці, які захворіли в період відпустки або відрядження, на стаціонарне лікування направляються начальниками відповідних органів управління Служби правопорядку в гарнізонах або керівниками територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Статтею 262 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний за п`ять днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командира військової частини, з якої вони прибули. У день виписки із військового закладу охорони здоров`я військовослужбовцям видаються відповідні документи і вони самостійно (якщо не прибув супроводжуючий із військової частини) направляються до військової частини, з якої прибули. Після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту військової частини, де здають медичні документи; інші документи здаються сержантові із матеріального забезпечення (старшині) роти.
В особливий період військовослужбовці, які згідно з висновком військово-лікарської комісії мають право на відпустку для лікування у зв`язку з хворобою або для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) чи визнані непридатними до військової служби, направляються до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для отримання документів з військової частини щодо надання відпустки або звільнення з військової служби у порядку, встановленому Міністерством оборони України. Військовослужбовці також мають право особисто подавати документи для оформлення відпустки для лікування у зв`язку з хворобою або відпустки для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва), а також для оформлення звільнення з військової служби у порядку, встановленому Міністерством оборони України.
Згідно з пунктом 186 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин, у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії військовослужбовцям, відрядженим до військових частин, задіяних до ведення воєнних (бойових) дій, у тому числі в антитерористичних операціях, надаються командирами таких військових частин за місцем тимчасового виконання службових обов`язків. Посадова особа, яка надала такі відпустки, письмово інформує про це командира військової частини, який направив військовослужбовця у відрядження. Згідно з пунктом 8 розділу IV Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерств оборони України від 15.09.2022 №280, військовослужбовці з числа тих, що перебували на лікуванні або оздоровленні (змінний склад), після лікування (оздоровлення) направляються закладами охорони здоров`я безпосередньо до військових частин за місцем їхньої служби. Про виписаних військовослужбовців командири (керівники) закладів охорони здоров`я повідомляють командирів їхніх військових частин.
Відповідно до пункту 22 розділу XII Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерств оборони України від 15.09.2022 №280, військовослужбовці, евакуйовані внаслідок поранень, через хворобу до закладів охорони здоров`я (у тому числі цивільних медичних закладів) та які знаходяться на лікуванні за межами військової частини (у військових закладах охорони здоров`я гарнізону, регіону), за поданням командирів військових частин звільняються з посад та зараховуються у розпорядження посадових осіб, які мають право призначати на ці посади (додаток 60).
Після одужання військовослужбовці із закладу охорони здоров`я направляються: - придатні за станом здоров`я (у воєнний час) за висновком військово-лікарської комісії - безпосередньо до військових частин за місцем проходження служби до поранення (хвороби) або резервних (навчальних) військових частин за місцем дислокації, відповідно до клопотань командирів військових частин, у списках особового складу яких вони перебувають; - непридатні за станом здоров`я (у воєнний час) військовослужбовці за висновком військово-лікарської комісії - безпосередньо до попереднього місця служби, або, відповідно до клопотань командирів військових частин, у списках особового складу яких вони перебувають,- до визначеного у наказі про звільнення з військової служби районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки для постановки на військовий облік (крім військовослужбовців, визнаних військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби за станом здоров`я за наслідками захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час виконання обов`язків військової служби, які виявили бажання проходити військову службу та стосовно яких прийнято рішення про залишення на військовій службі за контрактом).
Таким чином, законодавством визначено порядок направлення військовослужбовця на лікування.
В той же час ОСОБА_1 вказує, що відповідно до рекомендацій від 16.02.2024 року, виданої Військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний госпіталь», військовослужбовцю ОСОБА_1 рекомендовано: госпіталізація 19.02.2024 року.
Відтак, позивач самостійно проходив лікування у Березанівській міській лікарні.
Проте, позивачем не надано до в/ч та до суду підтверджень стаціонарного лікування за період з 13.02.2024 року по дату звернення до суду.
Суд зазначає про те, що матеріали службового розслідування, на підставі який вже у подальшому було прийнято оскаржуваний наказ про призупинення військової служби, позивачем, у передбаченому законом порядку не оскаржувались.
Частиною 4 статті 24 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: 1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); 2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; 3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Відповідно до статті 2 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ (у редакції, чинній до 18.05.2023), військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_6 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України Про правовий режим воєнного стану заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Бойове чергування - це виконання бойового завдання. Бойове чергування здійснюється черговими силами і засобами, призначеними від військових частин. До складу чергових сил і засобів входять бойові обслуги, чергові зміни пунктів управління, сил і засобів бойового забезпечення та обслуговування (частина перша і друга статті 332 Статуту внутрішньої служби).
Згідно з абзацом четвертим частини другої статті 340 Статуту внутрішньої служби, особовому складові чергової зміни під час несення бойового чергування заборонено самовільно залишати бойовий пост чи інше місце несення бойового чергування.
Відтак, з дня введення в Україні воєнного стану (24.02.2022) усі військові частини залученні до виконання бойових завдань, а отже здійснюють бойове чергування, у тому числі відповідач.
Таким чином, військовослужбовцям відповідача заборонено самовільно залишати бойовий пост чи інше місце несення бойового чергування.
Статтею 14 Статуту внутрішньої служби встановлено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.
Отже, залишати розташування військової частини із службових та/або особистих питань військовослужбовець може лише за згодою свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.
Слід зазначити, що відповідальність за самовільне залишення військової частини або дезертирство передбачена ст.ст. 407-408 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Самовільним є таке залишення частини або місця служби, що вчинене без дозволу (наказу) начальника (командира). Не вважається самовільним: залишення за наявності дозволу командира, залишення для виконання наказу командира, відрядження, прямування до нового розташування в/ч, лікування, переміщення/ротація, відпустка, навчання тощо. Вищезазначені підстави мають бути підтверджені належним чином оформленими документами або підтверджені командиром.
Крім того, позивач не заперечує, що з 13.02.2024 року по день подання цієї позовної заяви не знаходиться за місцем несення служби.
Так, судом прийнято до уваги зазначені позивачем у позові обставини, однак судом наголошується, що предметом як службового розслідування, так і спірного наказу відповідача є саме факт самовільного залишення військової частини позивачем, однак доказів на спростування такого факту/обставин позивачем суду надано так і не було.
З огляду на вищенаведене, п. 32 наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) №17 від 23.05.2024 року та п. 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 №145 від 24.05.2024 року прийнято відповідачами правомірно, та в межах та у спосіб визначений чинним законодавством України.
На підставі викладеного відсутні правові підстави для визнання протиправним та скасування спірного наказу.
Щодо інших позовних вимог, слід вказати про те, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено.
Окрім того, належний розгляд рапорту ОСОБА_4 про звільнення з військової служби військовою частиною НОМЕР_1 та подальше звільнення з військової служби було неможливим у зв`язку відсутністю ОСОБА_4 на військовій служби, при цьому під час звільнення з військової служби військовослужбовець здає майно, справи та посаду, а також з ним проводять розрахунок коштів, який належить йому до виплати після звільнення.
Суд зазначає, що всі інші аргументи сторін досліджені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки наведених висновків суду не спростовують.
Підсумовуючи викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.
ІХ. ВИСНОВКИ СУДУ
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про залишення позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 третя особа Міністерство оборони України про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, без задоволення.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до правил статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 третя особа Міністерство оборони України про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення.
Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_7 ).
Відповідач 1: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ).
Відповідач 2: Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ).
Відповідач 3: Військова частина НОМЕР_3 ( АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_10 ).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 13.02.2025 року.

Суддя В.В. Ільков