Справа № 420/3069/24
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2025-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

12 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 420/3069/24

адміністративне провадження № К/990/3203/25

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Білак М.В., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року у справі №420/3069/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування пунктів наказів,

У С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07 грудня 2023 року № 1732 в частині притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності на загальну суму 1 157 758,14 (один мільйон сто п`ятдесят сім тисяч сімсот п`ятдесят вісім гривень чотирнадцять копійок);

- визнати протиправним та скасувати пункти 2, 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12 січня 2024 року № 4 в частині притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності у сумі 1 157 758,14 (один мільйон сто п`ятдесят сім тисяч сімсот п`ятдесят вісім гривень чотирнадцять копійок) та стягнення суми нестач грошового забезпечення у розмірі 20% місячного грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано пункт 3 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07 грудня 2023 року № 1732 в частині притягнення ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності відповідно на загальну суму 1 157 758,14 (один мільйон сто п`ятдесят сім тисяч сімсот п`ятдесят вісім гривень чотирнадцять копійок). Визнано протиправним та скасовано пункти 2, 3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 12 січня 2024 року № 4 в частині притягнення ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності у сумі 1 157 758,14 (один мільйон сто п`ятдесят сім тисяч сімсот п`ятдесят вісім гривень чотирнадцять копійок) та стягнення суми нестач грошового забезпечення у розмірі 20% місячного грошового забезпечення.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами загального позовного провадження.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року задоволено апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року скасовано з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

24 січня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року у справі №420/3069/24. Заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з наступних підстав.

За правилами частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Імперативними приписами частини четвертої статті328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Враховуючи положення процесуального закону необхідно зазначити, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.

Під час перевірки касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, в обґрунтування якого зазначає, що рішення апеляційного суду прийнято з порушенням сформованої єдиної правозастосовчої практики та неправильним застосуванням норм матеріального права (частини другої статті 3, пункту 1 частини першої статті 6, пункту 1 частини першої статті 9 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі») без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 25 березня 2020 року у справі №814/2281/16, від 25 червня 2020 року у справі №825/2405/18, від 11 червня 2020 року у справі №1540/4486/18, від 25 березня 2020 року у справі №825/1000/18, від 13 листопада 2019 року у справі №620/302/19, від 12 грудня 2018 року у справі №813/2751/17, від 14 січня 2021 року у справі №817/1318/17.

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий /висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

Обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Проаналізувавши правові позиції Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру і юридичної природи правовідносин, з яких виникли спори у перелічених скаржником справах, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень по суті, колегія суддів зазначає таке.

Так, у справі №814/2281/16 предметом оскарження були наказ про результати службового розслідування та про притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності за нестачу двох блоків БУС-3 літаків МиГ-29 з бортовими номерами 07 та 11. Верховний Суд у цій справі погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо скасування зазначених наказів та зазначив, що відповідач не довів вину позивача у нестачі військового майна. Тобто відповідачем не доведено завдання позивачем прямої дійсної шкоди, як того вимагають приписи пункту 3 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР (далі - Положення № 243/95-ВР), та не доведено, що поведінка позивача була протиправною та перебувала у причинному зв`язку з настанням шкоди. Також відповідачем не встановлено форму вини позивача (умисна чи з необережності), від визначення якої відповідно до приписів Положення №243-95-ВР залежить виду матеріальної відповідальності, який може бути застосовано до військовослужбовця за нестачу військового майна (обмежена, повна чи підвищена). Крім того, відповідач не навів будь-яких обґрунтувань притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності, у той час як Положенням № 243/95-ВР передбачено як повну, так і обмежену матеріальну відповідальність. І хоча ухвалення відповідного рішення перебуває у площині дискреційних повноважень відповідного командира (начальника), таке рішення повинно бути обґрунтованим і відповідати вимогам закону, а адміністративний суд, у свою чергу, в порядку судового контролю зобов`язаний надати цьому рішенню оцінку, в тому числі в аспекті законності та обґрунтованості.

У справі №825/2405/18 предметом оскарження був пункт 1.56 наказу про притягнення позивача до обмеженої матеріальної відповідальності у зв`язку з наявністю вини у незаконному списанні пально-мастильних матеріалів. Верховний Суд у цій справі погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що відповідачем було порушено процедуру притягнення позивача до матеріальної відповідальності, що свідчить про невідповідність спірного наказу вимогам Положення №243/95-ВР.

У справі №1540/4486/18 предметом оскарження були рішення суб`єктів владних повноважень щодо накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та позбавлення його військового звання. Підставою для застосування такого дисциплінарного стягнення слугувало неналежне виконання службових обов`язків в частині здійснення керівництва військовим господарством.

У справі №825/1000/18 предметом розгляду був наказ відповідача «Про результати службового розслідування за фактом нестачі майна зв`язку виявлено під час приймання - передачі апаратної П-244ТМ» про притягнення молодшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_2 до матеріальної відповідальності на суму 7520 грн 21 коп. У цій справі Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що відповідачем відповідно до частини другої статті 77 КАС України не доведено вину позивача у нестачі військового майна, як не доведено і завдання позивачем прямої дійсної шкоди, як того вимагають приписи пункту 3 Положення 243/95-ВР, не доведено, що поведінка позивача була протиправною та перебувала у причинному зв`язку з настанням шкоди. Також відповідачем не встановлено форму вини позивача (умисна чи з необережності), від визначення якої відповідно до приписів Положення №243-95-ВР залежить вид матеріальної відповідальності (обмежена, повна чи підвищена). Крім того, відповідач не навів будь-яких обґрунтувань притягнення позивача до підвищеної матеріальної відповідальності, у той час як Положенням № 243/95-ВР передбачено як підвищену, так повну та обмежену матеріальну відповідальність. І хоча ухвалення відповідного рішення перебуває у площині дискреційних повноважень відповідного командира (начальника), таке рішення повинно бути обґрунтованим і відповідати вимогам закону, а адміністративний суд, у свою чергу, в порядку судового контролю зобов`язаний надати цьому рішенню оцінку, в тому числі в аспекті законності та обґрунтованості. Також суди дійшли висновку про пропуск відповідачем визначених пунктом 17 розділу IV Положення № 243/95-ВР строків проведення відповідачем службового розслідування.

У справі №620/302/19, скасовуючи наказ «Про результати службового розслідування по факту допущення втрати ресурсів продовольчої служби на загальну суму 309 292,32 грн», суди зазначили: що ані аудитом, ані службовим розслідування не підтверджено вини саме позивача в утраті військового майна, оскільки встановлено лише факт порушення порядку забезпечення особового складу наборами сухих продуктів та відтворено пояснення позивача, що він виконував усні накази командира; про недоведеність відповідачем вини саме позивача як підстави для його притягнення до повної матеріальної відповідальності в порядку, визначеному пунктом 13 Положення № 243/95-ВР; не наведення будь-яких обґрунтувань притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності, у той час як Положенням № 243/95-ВР передбачено як повну, так і обмежену матеріальну відповідальність. І хоча ухвалення відповідного рішення перебуває у площині дискреційних повноважень відповідного командира (начальника), таке рішення повинно бути обґрунтованим і відповідати вимогам закону, а адміністративний суд, у свою чергу, в порядку судового контролю зобов`язаний надати цьому рішенню оцінку, в тому числі в аспекті законності та обґрунтованості.

У справі №813/2751/17, скасовуючи наказ «Про притягнення до матеріальної відповідальності», суди зазначили про відсутність будь-якого обґрунтування в спірному наказі щодо вини позивача у скоєнні спірної дорожньо-транспортної пригоди, окрім посилання на висновок службового розслідування від 22 травня 2017 року та постанову Краматорського міського суду Донецької області від 10 квітня 2017 року у справі № 234/1026/17. В свою чергу, суди, зважаючи на той факт, що постанова Краматорського міського суду Донецької області від 10 квітня 2017 року скасована згідно з постановою Апеляційного суду Донецької області постановою від 15 травня 2017 року, яка набрала законної сили негайно після її винесення, то й посилання в оскаржуваному наказі на постанову Краматорського міського суду Донецької області від 10 квітня 2017 року, а так само й на висновок службового розслідування від 22 травня 2017 року, визнали безпідставним. Крім того, Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що відповідач не навів будь-яких обґрунтувань притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності, в той час як Положенням № 243/95-ВР передбачено як повну, так і обмежену матеріальну відповідальність. І хоча ухвалення відповідного рішення перебуває у площині дискреційних повноважень відповідного командира (начальника), таке рішення повинно бути обґрунтованим і відповідати вимогам закону, а адміністративний суд, своєю чергою, в порядку судового контролю зобов`язаний надати цьому рішенню оцінку, в тому числі в аспекті законності та обґрунтованості.

У справі № 817/1318/17 предметом розгляду був наказ відповідача про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді позбавлення військового звання. Підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності став висновок відповідача про вчинення позивачем злочину, склад якого передбачений частиною четвертою статті 368 КК України. Таких висновків відповідач дійшов провівши службове розслідування, у межах якого було встановлено, що Військовою прокуратурою Рівненського гарнізону Західного регіону України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000155, у межах якого позивача було затримано та оголошено йому про підозру. Верховний Суд, погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності зазначив, що дисциплінарна відповідальність є окремим/самостійним видом юридичної відповідальності і вирішення питання про правомірність притягнення особи до дисциплінарної відповідальності передбачає необхідність з`ясувати склад дисциплінарного проступку в її діях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію ті самі дії особи-військовослужбовця отримали в межах кримінального провадження та які наслідки у підсумку настали чи можуть настати для такої особи. Проте, притягаючи позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді позбавлення військового звання, відповідач обмежився лише встановленням факту того, що позивачеві було повідомлено про підозру у кримінальному провадженні №0000155. Водночас самостійно доведених фактів, які б підтверджували порушення позивачем службової дисципліни, зокрема встановлення позаслужбових відносин з особами, які підлягали призову на військову службу, вимагання від них неправомірної вигоди, втручання в діяльність підлеглих йому посадових осіб шляхом надання їм незаконних указівок, як про це йдеться в підозрі, службовим розслідуванням встановлено не було.

Проте, у цій справі, що розглядається, предметом розгляду є, зокрема, пункти 2, 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12 січня 2024 року № 4 в частині притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності у сумі 1 157 758,14 (один мільйон сто п`ятдесят сім тисяч сімсот п`ятдесят вісім гривень чотирнадцять копійок).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що виконання посадових обов`язків позивачем відбувалося в умовах обставин непереборної сили та відповідно до пункту 1 частини першої статті 9 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них за шкоду, завдану державі» від 03 жовтня 2019 року № 160-ІХ (далі - Закон № 160-ІХ) такий не може бути притягнутий до матеріальної відповідальності.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив із неналежного виконання позивачем обов`язків на організаційній посаді, яку він обіймав, під час підготовки проектів наказів при виплаті додаткової винагороди та премії, оскільки повинен був знати та неухильно дотримуватись приписів Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджений наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260. Також судом зазначено, що Закон № 160-IX містить пряму заборону притягувати позивача до меншої, тобто обмеженої відповідальності, навіть в разі завдання такої шкоди з необережності, чи з необізнаності.

Підсумовуючи наведене колегія суддів констатує, що постанови Верховного Суду, на які позивач посилається як на підставу касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, ухвалені за інших фактичних обставин, які не є подібними до правовідносин у цьому касаційному провадженні, та відрізняються нормативним регулюванням, а тому не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судами норм права при ухваленні судових рішень, щодо яких подано касаційну скаргу в цій справі, у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

На підставі наведеного Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги, як підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Слід зазначити, що посилання заявника у касаційній скарзі на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Варто зазначити, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Верховний Суд звертає увагу заявника, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційній суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року у справі №420/3069/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування пунктів наказів повернути особі, яка її подала.

Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя М.В. Білак