Справа № 640/2710/22
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2025-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2710/22 Суддя (судді) першої інстанції: Білоноженко М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Беспалова О. О.
суддів: Грибан І. О., Ключковича В. Ю.
за участю секретаря: Рожок В. В.

представника позивача Коновал О. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року (місце ухвалення: м. Київ, час ухвалення: не зазначений, дата складання повного тексту: 22.10.2024) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправними і скасувати постанови відповідача від 17.12.2021 ВП НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору у сумі 237209,61 грн. і про стягнення витрат виконавчого провадження в сумі 319 грн;

- визнати протиправними дії відповідача щодо винесення постанови від 17.12.2021 ВП НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору у сумі 237209,61 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити у повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що положення статті 27 Закону № 1404-VIII, у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VIII, у редакції, яка була чинна після 28.08.2018, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався, як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

До Шостого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, що з`явились, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчим написом КМНО № 1694 від 18.11.2014 звернено стягнення на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 для задоволення вимог ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 2 372 096,16грн.

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції від 26.01.2015 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання вказаного виконавчого напису.

17.12.2021 головним державним виконавцем Солом?янського відділ Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (Київ) Браташовою В. І. винесено постанову про повернення без виконання стягувачу на підставі його заяви виконавчого документу - виконавчого напису №1694, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. 18.11.2014 про звернення стягнення на належну ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в зв?язку з заборгованістю за договором споживчого кредиту №0 від 07.05.2008 у сумі 2 369 596,16 грн., що укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк».

Крім того, 17.12.2021 у виконавчому провадженні НОМЕР_1 головним державним виконавцем Солом?янського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального У правління Міністерства юстиції (Київ) винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 237 209,61 грн та постанову про стягнення з ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження у сумі 319 грн.

20.12.2021 головним державним виконавцем Солом?янського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (Київ) Браташовою В. І винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2 на виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 17.12.2021 НОМЕР_1.

20.12.2021 головним державним виконавцем Солом?янського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (Київ) Браташовою В. І винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_3 на виконання постанови про витрат виконавчого провадження від 17.12.2021 НОМЕР_1.

20.12.2021 головним державним виконавцем Солом?янського відлиу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Київ) Браташовою В.І. винесено постанову про арешт коштів боржника у рамках виконавчого провадження НОМЕР_2.

20.12.2021 головним державним виконавцем Солом?янського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (Київ) Браташовою В. І винесено постанову про об?єднання виконавчих проваджень НОМЕР_2 і НОМЕР_3 у зведене виконавче провадження № НОМЕР_4.

Вважаючи протиправною постанови відповідача від 17.12.2021 ВП НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору у сумі 237209,61 грн. і про стягнення витрат виконавчого провадження в сумі 319 грн, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначав умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що, відповідно до закону, підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, до 05.10.2016 був Закон № 606-XIV.

За встановлених обставин цієї справи виконавче провадження розпочато на підставі саме Закону № 606-ХІV, який був чинний на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (26.01.2015).

Закон № 606-XIV втратив чинність 05.10.2016 у зв`язку з набранням чинності Законом № 1404-VIII.

Пунктом 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII передбачено, що рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Зміст розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII вказує, що положення попереднього Закону № 606-XIV застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону № 606-XIV. Водночас кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється, у тому числі, шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена відповідно до того закону, в період дії якого вона розпочата.

Слід зауважити, що положення частини третьої статті 28 Закону № 606-XIV (у редакції, станом на 26.01.2015) передбачають, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні.

При цьому згідно з пунктом 4.16.2 Інструкції про проведення виконавчих дій, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 N 74/5 та була чинна під час дії Закону № 606-XIV, постанова про стягнення виконавчого збору, зокрема, виноситься після завершення добровільного строку та встановлення, що рішення боржником у добровільному порядку не виконано.

Щодо строку винесення постанови про стягнення виконавчого збору, Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в листі від 07.09.2006 № 25-2/256/17 роз`яснив, що державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору після пересвідчення в отриманні боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження та здійснення ним дій, спрямованих на добровільне виконання рішення та закінчення добровільного строку виконання рішення, але до початку здійснення примусового заходу, зокрема звернення стягнення на кошти боржника.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується апелянтом, державний виконавець не приймав постанову про стягнення виконавчого збору під час дії Закону № 606-XIV.

Натомість така постанова прийнята державним виконавцем 17.12.2021 на підставі частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII, відповідно до змісту якої в разі закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої зокрема пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Прийняття постанови про стягнення виконавчого збору за Законом № 1404-VIII, а не за Законом № 606-XIV жодним чином не вплинуло на права позивача та не погіршило його становище.

У продовження зазначеного, цілком безпідставними є доводи представника позивача щодо необхідності застосування частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII, у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, з огляду на таке.

Частиною другою статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

З аналізу вищенаведених норм Закону № 1404-VІІІ (у редакції, що діяла до 28.08.2018) можна дійти висновку, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 № 2475-VIII (далі - Закон 2475-VIII), який набрав чинності 28.08.2018, внесені зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, у частині другій якої слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Поряд із цим, на момент прийняття спірної постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 діяла редакція частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII зі змінами, внесеними Законом № 2475-VIII, яка передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, розмір виконавчого збору законодавчо поставлений у залежність від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від суми, яка є фактично стягнутою в межах виконавчого провадження.

Висновки аналогічного змісту щодо застосування частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII) викладено в постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 420/1373/19 та від 20.11.2019 у справі № 480/1558/19, згідно з якими фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.

Відтак, визначення державним виконавцем виконавчого збору з суми, що підлягала до примусового стягнення, є законним і таким, що узгоджується з положеннями норм Закону № 1404-VIII, у редакції, чинній на дату винесення оскарженої постанови.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що положення частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII, у редакції Закону № 2475-VIII, погіршили становище позивача у порівнянні з нормами частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII, у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався, як 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від фактично стягнутої суми, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що аналогічне правове регулювання, передбачено частиною другою статті 27 Закону № 1404-VIII, у редакції Закону № 2475-VIII, діяло і станом на час відкриття виконавчого провадження (26.01.2015).

Так, відповідно до вимог статті 28 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній станом на момент відкриття виконавчого провадження) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Таким чином, Закон № 606-XIV (у редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження), так само як і Закон № 1404-VIII (у редакції чинній на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору), не ставлять можливість застосування відповідальності у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно відхилив доводи позивача про те, що виконавчий збір може бути стягнено лише за умов фактичного виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення.

Такі висновки суду першої інстанції інстанції відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 28.04.2020 у справі № 520/9144/18, від 26.06.2020 у справі № 360/3324/19, від 11.08.2021 у справі № 640/23271/21, від 27.07.2023 у справі № 500/3394/22.

Також недоречними є посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 02.06.2022 у справі № 640/23779/20, від 28.01.2021 у справі № 420/769/19, від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19, від 20.05.2021 у справі № 640/32814/20, оскільки підставою задоволення позову в цих справах була необхідність застосування до спірних правовідносин приписів статті 58 Конституції України та частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII, у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, так як у процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршеним у зв`язку з прийняттям змін до вказаної статті.

Натомість у цій справі, обставини стягнення з позивача виконавчого збору не змінювалися та визначали лише, що стягнення виконавчого збору обчислюється у відсотках від суми, яка підлягає стягненню.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів апелянта про те, що частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII) збільшила відповідальність позивача та погіршила його стан, оскільки як на час відкриття виконавчого провадження (26.01.2015), так і на час винесення постанови про стягнення виконавчого збору (17.12.2021) відповідальність позивача як боржника була однаковою, зокрема база обрахунку виконавчого збору в обох випадках становила 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Також, помилковим є посилання позивача на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18, з огляду на те, що постанова про стягнення виконавчого збору у вказаній справі була прийнята до внесення змін до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, не спростовують висновки суд першої інстанції і посилання апелянта на існування відкритого виконавчого провадження приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Русецьким Павлом Сергійовичем та винесення постанови про стягнення з боржника основної суми винагороди в межах ВП НОМЕР_5, оскільки дії виконавця вчинені в рамках виконавчого провадження НОМЕР_5 не є предметом розгляду даної адміністративної справи.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
Суддя І. О. Грибан

(Повний текст постанови буде складено 12.02.2025)