Справа № 420/18463/24
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2025-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/18463/24

Перша інстанція: суддя Радчук А.А.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Шеметенко Л. П.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2024 року у справі за позовом адвоката Соловйова Дмитра Ігоровича, який діє в інтересах громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У червні 2024 року адвокат Соловйов Д.І., який діє в інтересах громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції із позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС в Одеській області), в якому заявив такі вимоги.

-визнати протиправним і скасувати рішення (у формі Висновку) Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС України в Одеській області (далі - ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області) про визнання громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні від 25.05.2012;

-зобов`язати ГУ ДМС в Одеській області поновити дію посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15.05.2007 громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог адвокат пояснив, що його довірителька, у зв`язку досягненням 45-річного віку, звернулася до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне поживання, виданої ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області 15.05.2007.

У відповідь на вказану заяву, ОСОБА_1 отримала рішення ГУ ДМС в Одеській області про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (далі Порядок № 321).

Дана норма передбачає встановлення факту подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію.

На адвокатський запит стосовно підстав прийняття такого рішення, ГУ ДМС в Одеській області відповіло, що 25.05.2012 Відділ ГІРФО ГУМВС України в Одеській області прийняв рішення (у формі висновку) про визнання громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , виданою 15.05.2007 ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області.

Мотивуючи свою думку про протиправність оскаржуваного рішення, прийнятого органом міграційної служби, адвокат наголошує на тому, що під час звернення до уповноваженого державного органу із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання, його довірителька не порушувала вимог законодавства про імміграцію.

Також адвокат указує на відсутність доказів того, що з боку його довірительки, мало місце надання недійсних або підроблених документів, що надавалися під час звернення за отриманням посвідки на постійне проживання.

Адвокат зауважує на тому, що Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2002 №2491-ІІІ (далі Закон №2491-ІІІ) встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в України, наявність яких у даній справі не вбачається.

Як указує адвокат Соловйов Д.І., ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області не довів наявність передбачених законодавством України підстав для скасування наданого позивачці дозволу на імміграцію та не довів обставин, що позивачка необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні.

Адвокат наголошує, що оскаржуване рішення є непропорційним втручанням у права особи, яка покладається на легітимність та добросовісність дій державного органу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області від 25.05.2012 про визнання громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні від 25.05.2012.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС в Одеській області від 27.05.2024 № 2273 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано ГУ ДМС в Одеській області здійснити громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 , виданої ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області 15.05.2007, на посвідку на постійне проживання з безконтактним електронним носієм, відповідно до заяви-анкети №205042873, поданої 24.05.2024.

Стягнуто з ГУ ДМС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суб`єкта владних повноважень не відповідає справедливому балансу між цілями, яких він намагався досягнути та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів позивачки, які настали внаслідок прийняття такого рішення.

Враховуючи підстави, указані у статті 12 Закону №2491-ІІІ, за яких існує можливість скасування дозволу на імміграцію, суд вважав, що відповідач прийняв оскаржуване рішення формально і без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані норми цієї статті.

Як зазначив суд першої інстанції, на час складання висновку від 22.10.2002 про залишення на постійне мешкання в Україні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був установлений факт її приїзду на роботу, згідно угоди між В`єтнамом та СРСР, а також факт постійного проживання, на території України з 1987 по час ухвалення даного рішення.

Також суд установив, що позивачка включена до загального єдиного списку в`єтнамських громадян, які приїхали до СРСР на професійне навчання та на роботу згідно Угоди між В`єтнамом та колишнім СРСР від 02.04.1981.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію є протиправним та порушує баланс між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

З огляду на вищевикладене, суд висновував, що ГУ ДМС в Одеській області у вимірі фактичних обставин, не довело, що відмова позивачці в оформленні (обміні) посвідки на постійне проживання є необхідним та пропорційним законній меті заходом, а відтак для відновлення та ефективного захисту прав позивачки вважає доцільним вийти за межі позовних вимог та скасувати рішення від 27.05.2024 року № 2273, як протиправне.

Понад те, суд, установивши, що ГУ ДМС в Одеській області, не встановило, під час розгляду заяви-анкети № 205042873 громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 будь яких недоліків в документах поданих заявницею, то є підстави зобов`язати даний орган міграційної служби здійснити обмін посвідки на постійне проживання на посвідку на постійне проживання з безконтактним електронним носієм.

Суд наголошував, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, і у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення суду.

Спростовуючи доводи відповідача, що Державна міграційна служба України не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, а створена як орган владних повноважень з тими ж функціями, суд відзначив про те, що має місце функціональне правонаступництво, а також про те, що відповідно до пункту 9 Порядку № 321, оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

В апеляційній скарзі, ГУ ДМС в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та прийняти нове - про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення, не врахував, що рішення ГУ ДМС в Одеській області про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивачці, прийняте на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку №321.

Скаржник наголошує на тому, що згідно положень цього підпункту, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли встановлений факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію.

На переконання скаржника вказана обставина є цілком правомірною підставою для відмови в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивачці, що свідчить про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Окремо, скаржник указує на те, що обраний судом спосіб захисту порушеного права позивача зобов`язання прийняти конкретне рішення про обмін посвідки є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, що є неприпустимим з огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду.

Позивач, своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористався.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

Громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка Ха Занг, В`єтнам, освіта середня, у 1989 році прибула в Україну з метою працевлаштування.

З 1987 року по 1994 рік працювала на Криворіжській шерстепрядильній фабриці відповідно до Урядової Угоди між СРВ та СРСР від 02.04.1981.

04.02.2002 позивачка звернулася до Відділення паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області із заявою про залишення в Україні на постійне мешкання (а.с. 37).

27.08.2002 позивачка звернулася до Відділу паспортної, реєстраційної та міграційної роботи ГУ УМВС в Одеській області (далі ВПР та МР ГУ УМВС в Одеській області) із заявою про залишення в Україні на постійне проживання та видачу посвідки на постійне проживання в Україні, згідно абзацу 3 пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону №2491-ІІІ.

Дана норма передбачала вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні) (а.с. 38).

В якості підстав для отримання посвідки на постійне проживання в Україні громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 надала заяву-анкету, копію національного документу з перекладом завірену нотаріально, довідку з Обласної державної адміністрації від 25.03.2003 №13-308 про включення в загальний єдиний список в`єтнамських громадян, які прибули в Україну за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення та прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981, розписки про роз`яснені правила проживання на території України.

22.10.2002 ВГПІС УМВС України в Одеській області прийняло рішення щодо документування позивачки посвідкою на постійне проживання, на підставі абзацу 3 пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону №2491, як особи, котра вже має дозвіл на імміграцію в Україну та видана посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 терміном дії - до 22.10.2004 (а.с. 56-58).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.06.2003 (справа № 2-3836) встановлений факт прибуття громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 на роботу за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР та постійне проживання на території з липня 1987 року.

15.05.2007 на підставі заяви ОСОБА_1 оформлена та видана посвідка на постійне проживання нового зразку серія НОМЕР_1 терміном дії безстроково (а.с. 60).

25.05.2012 в.о. начальника ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області затверджений Висновок про визнання громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні.

Висновок складений інспектором ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області на виконання запиту (вх. 1892/1) ГУ по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України № 14/3/2-10211 від 07.04.2012 про надання завірених копій документів, які стали підставою для оформлення посвідок на проживання громадянам Соціалістичної Республіки В`єтнам, у т.ч. громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 66-68).

У Висновку зазначено, що за результатами додаткової перевірки підстав документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, на момент подання заяви про залишення в Україні на постійне проживання та на момент документування посвідкою на постійне проживання, відсутність жодного документу, підтверджуючого направлення та прийняття на професійне навчання чи роботу на підприємства і в організації СРСР. Заначено про наявність рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.06.2003 у справі № 2-3836 про встановлення факту постійного проживання на території України, яке прийняте вже після документування ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання.

На підставі наведеного вирішено:

1. Вважати громадянку В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну.

2. У паспортному документі громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 анулювати штамп «Дозволено постійне проживання в Україні».

3. Видану посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15.05.2007 визнати недійсною та вилучити для знищення в установленому порядку.

4. На громадянку В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виставити контрольну картку до АДС ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області.

5. Про прийняте рішення проінформувати Управління режиму та перепускного контролю Державного кордону України.

6. Повідомити орган внутрішніх справ за місцем реєстрації громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для прийняття рішення згідно чинного законодавства.

7. Повідомити громадянку В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про прийняте відносно неї рішення.

Як стверджує позивачка, рішення (у формі Висновку) від 25.05.2012 вона не отримувала та дізналась про нього тільки після звернення до ГУ ДМС в Одеській області про обмін посвідки на постійне проживання в Україні.

24.05.2024 ОСОБА_1 звернулася до ГУ ДМС в Одеській області про обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , виданої 15.05.2007 ВГІРФО УМВС України в Одеській області, у зв`язку із досягненням 45-річного віку, надавши заяву-анкету №205042873 від 24.05.2024 (а.с. 72-73).

27.05.2024 ГУ ДМС в Одеській області прийняло рішення № 2273 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, яким на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку № 321, громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання (а.с. 80).

07.06.2024 адвокат Соловйов Д.І., в інтересах позивачки направив адвокатський запит до ГУ ДМС в Одеській області про надання документів, які стали підставою скасування громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну та посвідки (а.с. 81-82).

Листом ГУ ДМС в Одеській області від 12.06.2024 вих. № 5100.19.1-6346/51.1-24 повідомило про те, що 25.05.2012 Відділом ГІРФО ГУМВС України в Одеській області прийнято рішення (у формі висновку) про визнання громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , виданою 15.05.2007 ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області (а.с. 83).

Також було надіслано рішення ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області від 25.05.2012 (у формі Висновку).

Як стверджує адвокат позивача, з цієї дати, тобто з дати отримання відповіді ГУ ДМС в Одеській області від 12.06.2024, йому та позивачці стало відомо про рішення (у формі висновку) від 25.05.2012.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Першочерговим питання, яке належить вирішити в цій справі, це обґрунтованість висновку суду першої інстанції про протиправність Висновку ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області від 25.05.2012 про визнання громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та такою, що необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень, в основу оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 3 Закону №2491-ІІІ правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Стаття 12 Закону № 2491-III передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 2491-III , центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Тобто, підставою для вилучення у іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є рішення компетентного органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

Пункт 4 Прикінцевих положень Закону № 2491-III визначає, що вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, зокрема, іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 06 .03.1998 за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Згідно з частиною 4 статті 11 Закону № 2491-III особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Процедура провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), за поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенція центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначена Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983(далі - Порядок № 1983, (у редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні).

Пунктами 21-24 Порядку № 1983 визначено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.

Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу.

На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону № 2491-III.

Окрім цього, постановою від 25.04.2018 № 321 Кабінету Міністрів України затверджений «Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання» (далі Порядок №321).

Відповідно до пункту 1 Порядку №321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Пункт 7 Порядку №321 (у редакції чинній на час винесення спірного рішення) визначає, що обмін посвідки здійснюється у разі:

1) зміни інформації, внесеної до посвідки;

2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки;

3) закінчення строку дії посвідки;

4) непридатності посвідки для подальшого використання;

5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Пункт 62 Порядку № 321 визначає підстави для відмови в оформленні та видачі посвідки на постійне проживання.

Згідно підпункту 9 цього пункту Порядку №321 територіальний орган/ територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли встановлений факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію.

Як правильно встановив суд першої інстанції, оскаржуваний Висновок складений з порушенням пунктів 22-23 Порядку №1983, адже відсутнє подання для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію, відсутні докази, що питання скасування дозволу на імміграцію всебічно вивчалося із запитуванням додаткової інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також була запрошена для надання пояснень громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 , стосовно якої розглядалося таке питання.

Також, як правильно відзначив суд, в порушення даних норм, громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 про прийняте рішення не була повідомлена.

Окрім того, колегія суддів вважає слушним зауваження суду першої інстанції, що в оскаржуваному Висновку від 25.05.2012 відсутнє посилання на жодну з підстав для скасування дозволу на імміграцію, які визначені положеннями статті 12 Закону № 2491-III, а також зауваження про те, що він прийнятий через 10 років з часу документування позивачки посвідкою серії НОМЕР_2 .

Як мовилося вище, пункт 4 Прикінцевих положень Закону № 2491-III чітко пов`язує можливість вважати іноземців або осіб без громадянства такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, у зв`язку з прибуттям в Україну до 06.03.1998 за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 та залишився проживати в Україні.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що міграційний орган протиправно прийняв рішення про скасування позивачці дозволу на імміграцію, оскільки вказаним рішенням не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Колегія суддів наголошує, що навіть якщо посвідка на постійне проживання була надана через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №820/2262/17.

Аналізуючи довід апеляції ГУ ДМС в Одеській області про правомірність прийняття ним рішення від 27.05.2024 №2273 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 , на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку № 321, адже дана норма імперативно встановлює обов`язок відмовити іноземцю в оформленні або видачі посвідки на постійне проживання, у разі, коли встановлений факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію, колегія суддів дійшла такого.

Є слушним таке зауваження органу міграційної служби, але слід відзначити, що при вирішенні цього спору, підстава, для прийняття спірного рішення, визнана незаконною та необґрунтованою, а відтак з урахуванням встановлених обставин, відповідно і є протиправною відмова в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 .

Обговорюючи довід скаржника, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивачки є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, суд апеляційної інстанції вважає його доречним, оскільки, як випливає з матеріалів особової справи, ГУ ДМС в Одеській області не досліджувало та не вивчало документи громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 , що подаються для обміну посвідки у зв`язку з досягненням 45 річного віку (на момент подання такої заяви позивачці виповнилося 62 роки).

Обираючи належний спосіб захисту позивачки, колегія суддів висновує з такого.

Згідно із частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Частиною 1 статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під ефективним засобом (способом) судового захисту слід розуміти такий, що призводить до бажаних наслідків, дає найбільший ефект для відновлення юридичного становища особи, яке існувало до порушення її прав чи законних інтересів. Тому ефективний спосіб захисту має забезпечити поновлення порушеного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) засіб захисту повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9).

На законодавчому рівні зміст поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень не розкрито. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

В контексті спірних правовідносин, колегія суддів не може стверджувати про те, що ГУ ДМС в Одеській області, вирішуючи питання про оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 , буде мати лише один варіант поведінки та беззаперечно повинно бути оформити та видати посвідку на постійне проживання.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що належним способом захисту прав громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 є зобов`язання ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути її заяву про оформленню (видачу), обмін посвідки на постійне, з урахуванням висновків суду, викладених у цій постанові.

Такий спосіб захисту порушеного права сприятиме досягненню мети правосуддя та цілей ефективного захисту судом порушеного права позивачки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 820/1560/17 та від 21.11.2019 у справі № 826/16079/18.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є, зокрема, недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, зобов`язуючи ГУ ДМС в Одеській області виконати певні дії, не перевірив, чи є в даному випадку повноваження суб`єкта владних повноважень дискреційними.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання ГУ ДМС в Одеській області здійснити громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 , виданої ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області 15.05.2007, на посвідку на постійне проживання з безконтактним електронним носієм, відповідно до заяви-анкети № 205042873, поданої 24.05.2024, з ухваленням, в цій частині, нового рішення про зобов`язання ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 про обмін посвідки на постійне проживання, з урахуванням висновків апеляційного суду, викладених у цій постанові.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України, не здійснюється.

Керуючись статтями: 308, 311, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2024 року, в частині зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання серія НОМЕР_1 від 15.05.2007, виданої ОСОБА_1 скасувати.

Ухвалити, у скасованій частині, нове рішення, яким зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 про обмін посвідки на постійне проживання серія НОМЕР_1 виданої ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області 15.05.2007, з урахуванням висновків апеляційного суду, викладених у цій постанові.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 12.02.2025.