Справа № 520/21012/24
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2025-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

11 лютого 2025 року справа № 520/21012/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Григоров Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, буд. 7, м. Житомир, Житомирський р-н, Житомирська обл., 10003, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, 5, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61022, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 08.03.2024р. №04 про відмову у призначені пенсії за віком ОСОБА_1 за заявою від 28.02.2024р.;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII з моменту первинного звернення за пенсією, тобто з 28.02.2024р. з виплатою заборгованості, яка утворилася за цей період.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області протиправно відмовило у призначенні пенсії, що порушує право позивачки на вільне володіння своїм майном у вигляді пенсії.

Ухвалою суду від 05.08.2024р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі.

Ухвалою суду від 26.08.2024р. залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області у якості другого відповідача до участі в адміністративній справі.

Ухвалою суду від 11.02.2025р. закрито провадження у справі в частині позовних вимог, які стосуються визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 08.03.2024р. №04 про відмову у призначені пенсії за віком ОСОБА_1 за заявою від 28.02.2024р.

Представником ГУ ПФУ в Житомирській області до суду подано відзив на адміністративний позов, у якому останній зазначив, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства, просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представником ГУ ПФУ в Харківській області до суду подано відзив на адміністративний позов, у якому останній зазначив, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства, просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

З урахуванням викладеного суд вважає можливим розгляд та вирішення справи на підставі наявних у ній доказів, які є достатніми та належними.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 28.02.2024р. звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Заява була розглянута ГУ Пенсійного фонду в Житомирській області з урахуванням принципу екстериторіальності, відповідно до Порядку № 22-1 подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України від 25.11.2005р. № 22-1 "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 08.03.2024р. №04 було відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії, та зазначено, що до пільгового стажу не зараховано періоди роботи в 7 дистанції колії Південної залізничної ст. Основа з 10.06.1996 по 03.03.2006 на посадах, які дають право на пенсію за вислугою років відповідно до ст. 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки відсутня довідка про те, що заявник безпосередньо здійснював організацію перевезень і забезпечував безпеку руху на залізничному транспорті.

В подальшому, не погоджуючись із вказаним рішенням позивачка звернулася до суду з позовною заявою.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.04.2024р. по справі № 520/6666/24 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №04 від 08.03.2024р. про відмову у призначені пенсії за віком ОСОБА_1 ; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 28.02.2024 року, з урахуванням висновків суду в даній справі.

Вказане рішення суду набрало законної сили 25.05.2024р.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання вищевказаного рішення суду Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснило повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 28.02.2024р. про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за результатом якого було ухвалено рішення від 11.06.2024р. №04, яким було відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки норма Закону застосовується лише для призначення пенсії за вислугу років, а відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки особа не досягла пенсійного віку (60 років) та відсутній страховий стаж (33 роки).

Оскільки відповідач в зазначеному рішенні про відмову у призначенні пенсії указав інші підстави для відмови у призначені пенсії, ніж ті, що були предметом справи №520/6666/24, між сторонами виник новий спір.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами ч.1 ст.46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 5 рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (в подальшому - Закон №1788-ХІІ), гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Згідно з ст. 2 Закону № 1788-XII, трудові пенсії призначаються: до яких відносяться пенсії за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Відповідно до ст. 12 Закону № 1788-XII, право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

01.01.2004р. набрав чинності Закон № 1058-ІV, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам.

Абзацом 4 частини третьої статті 4 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат визначається виключно законами про пенсійне забезпечення.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До прийняття вказаного закону загальний порядок призначення пенсій за віком визначався лише ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Отже, на час звернення позивачки з заявою про призначення пенсії за віком 28.02.2024р. є чинними обидві норми, і стаття 12 Закону № 1788-XII, і стаття 26 Закону № 1058-ІV у зв`язку з чим, виникла колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ та нормами Закону № 1058-ІV.

Вказані норми вказаних законів регулюють одне і те ж коло відносин і явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України").

У разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021р. у справі №360/3611/20.

Отже, оскільки судовим розглядом встановлено, що позивачка у зв`язку із досягненням 55 років, при мінімально необхідному віку 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, звернулася про призначення пенсії за віком, то у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ, а не Закону № 1058-VI.

Враховуючи вказане вище, суд доходить висновку, що посилання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на недосягнення позивачкою необхідного пенсійного віку (60 років) та на відсутність страхового стажу (33 роки), визначеного ст.26 Закону № 1058-ІV є необґрунтованим.

Разом з тим, суд зауважує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Як встановлено судом, на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.04.2024р. по справі № 520/6666/24 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснило повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 28.02.2024р. про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за результатом якого було ухвалено рішення від 11.06.2024р. №04, яким було відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно змісту позовної заяви, позивачка фактично не згодна з вказаним рішенням та вважає його протиправним, хоча позовних вимог про його скасування не заявила.

Враховуючи наведене, з метою повного та належного захисту прав позивача, суд, відповідно до вимог ч.2 ст.9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та обрати спосіб захисту порушеного права позивача, що в повній мірі сприяє досягненню ефективного захисту інтересів позивача та встановлює спосіб відновлення його права від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, суд доходить висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивачки буде визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11.06.2024р. №04 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яке ухвалене за наслідком повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 28.02.2024р. про призначення пенсії.

Стосовно зобов`язання ГУ Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII з моменту первинного звернення за пенсією, суд виходить з того, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

При цьому суд вказує, що згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на наявність дискреційних повноважень органів Пенсійного фонду з призначення пенсій, положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Згідно абз. 2 ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином суд повторно вбачає підстави, з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України, для виходу за межі заявлених позовних вимог та необхідність зобов`язати ГУ ПФУ в Житомирській області повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії, яка нею вже була подана та направлена на розгляд до ГУ ПФУ в Житомирській області та ухвалити за нею відповідно рішення з урахуванням висновків суду, що викладені у цьому рішенні.

Оскільки нових заяв про призначення пенсії позивачкою не подавалося, вчинити дії з повторного розгляду заяви має ГУ ПФУ в Житомирській області, як орган, на розгляді якого перебуває подана заява.

Що стосується Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, то судом вбачається, що воно не розглядало питання стосовно призначення позивачці пенсії, жодних рішень з цього приводу не ухвалювало, відтак стверджувати про порушення з його боку прав позивачки неможливо.

З урахуванням відсутності порушення прав позивачки з боку ГУ ПФУ в Харківській області, підстави для задоволення позову до ГУ ПФУ в Харківській області відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За вказаних обставин, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача в цілому є обґрунтованими, а вимоги такими, що належить частково задовольнити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 242-243, 245-246, 258 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково, вийти за межі позовних вимог.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11.06.2024р. №04 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яке ухвалене за наслідком повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 28.02.2024р. про призначення пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.02.2024р. про призначення пенсії за віком відповідно до ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII та ухвалити відповідне рішення, з урахуванням висновків суду, викладених в цьому рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.В. Григоров