Справа № 420/23012/23
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2025-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/23012/23

Перша інстанція: суддя Малих О.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Шеметенко Л. П.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу Одеського окружного адміністративного суду на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського окружного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дії та стягнення невиплаченої суддівської винагороди,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державної казначейської служби України

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Одеського окружного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України (далі ДСА України), в якому просила:

- визнати протиправними дії Одеського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021 по 31.08.2023, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, тобто 2102,00 грн;

- стягнути з Державної судової адміністрації України недораховану та невиплачену суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період з 01.01.2021 по 31.08.2023 у розмірі 713 124,32 грн (з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті) шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату суду».

Мотивуючі позовні вимоги ОСОБА_1 пояснює, що у період з січня 2021 року по вересень 2023 року суддівська винагорода та допомога на оздоровлення нараховані та виплачені із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для базового розміру посадового окладу судді, зокрема, в розмірі 2102,00 грн.

На переконання позивачки такий обрахунок суддівської винагороди не відповідає положенням Конституції України та нормам Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який є єдиним нормативно-правовим актом, що визначає розмір винагороди судді.

Як указує позивачка, Законами України про Держбюджет на 2021, 2022, 2023 роки фактично змінена складова для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, що передбачена частиною 2 статті 130 Конституції України та частиною 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Позивачка вважає, що за спірний період їй ненарахована та невиплачена суддівська винагорода та допомога на оздоровлення у загальному розмірі, що складає 713 124,32 грн., які мають бути стягнуті з Державної судової адміністрації України, як розпорядника коштів за окремою бюджетною програмою КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».

Позивачка указує, що внаслідок неналежного виконання відповідачами своїх обов`язків, сума суддівської винагороди виплачена у значно меншому розмірі, що становить втручання у її право на мирне володіння майном, закріплене статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року справа була передана на розгляд до Миколаївського окружного адміністративного суду за встановленою підсудністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов задоволений частково.

Визнано протиправними дії Одеського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.08.2023 та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021, 2022, 2023 роки, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102 грн.

Зобов`язано Одеський окружний адміністративний суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2021 по 31.08.2023 та матеріальну допомогу на оздоровлення за 2021, 2022, 2023 роки у відповідності до вимог частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 01.01.2021 складає 2270 грн, станом на 01.01.2022 складає 2481 грн та станом на 01.01.2023 складає 2684 грн, з урахуванням раніше виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» закріплює, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлений на 1 січня календарного року.

Як указав суд, указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а тому відповідач неправильно визначив розрахункову величину посадового окладу застосувавши до розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.

Враховуючи, що суддівська винагорода у визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» розмірі не була нарахована позивачці, а нарахування суддівської винагороди відноситься до повноважень Одеського окружного адміністративного суду, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Одеського окружного адміністративного суду нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду та матеріальну допомогу на оздоровлення за 2021, 2022, 2023 роки у відповідності до вимог частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Стосовно вимог про стягнення з ДСА України недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за 2021 - 2023 роки розмірі 713 124,32 грн., суд зазначив, що стягненню підлягають лише ті суми, які нараховані у належному розмірі, але не виплачені, в той час як згідно з матеріалами справи суддівська винагорода позивачу у належному розмірі не була нарахована, а тому вважав, що такі вимоги задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням, Одеський окружний адміністративний суд подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для її вирішення, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та з ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що з 01.01.2021 розрахунок окладу судді здійснюється з врахуванням такої величини як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» в сумі 2102,00 грн., яка встановлена статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік».

Скаржник просить врахувати, що положення вказаної норми є чинними, не конституційними не визнавалися та не скасовувалися, а тому мають бути застосовані під час обрахунку суддівської винагороди.

На переконання скаржника, суд першої інстанції, під час ухвалення рішення, не врахував, що підставою обрання саме такого розміру прожиткового мінімуму є не самовільні дії судового органу, а пряма вказівка Закону.

З огляду на наведене, як указує Одеський окружний адміністративний суд, він не мав правових підстав для виплати позивачці суддівської винагороди, без застосування норм статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік».

Зазначене, на його думку, також стосується розрахунку суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення у 2022-2023 роках, який повинен проводитися із застосуванням положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік».

На переконання скаржника, оспорювані позивачкою його дії, відповідають положенням чинного законодавства, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Інші учасники справи своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

Указом Президента України від 25.12.2004 № 1540/2004 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Южного міського суду Одеської області.

Указом Президента України від 21.05.2007 № 435/2007 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Одеського окружного адміністративного суду.

Постановою Верховної ради України від 09.09.2010 №2512-VI ОСОБА_1 обрана безстроково на посаду судді Одеського окружного адміністративного суду.

Наказом голови Одеського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 № 3-К/ТР/С позивачу було встановлена щомісячна доплата за вислугу років у розмірі 60% посадового окладу.

За період з січня 2021 року по вересень 2023 року позивачці була нарахована та виплачена суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад, виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та допомога на оздоровлення, обчислені виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102,00 грн.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за 2021 2023 роки, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102,00 грн., позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За такого правового регулювання, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та не вступає в обговорення та оцінку судового рішення суду першої інстанції, в тій частині, яка не оскаржена.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Оцінюючи доводи скаржника про правомірність нарахування і виплати позивачці суддівської винагороди, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у сумі 2102 грн., колегія суддів керується наступним.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі Закон № 1402-VIII), гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року № 11 -р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом № 1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

Згідно преамбули Закону № 1402-VIII, цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частина 1 статті 4 Закону № 1402-VIII встановлює, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Згідно з частиною 2 статті 4 Закону № 1402-VIII зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини 1 статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пункт 1 частини 3 статті 135 Закону №1402-VIII передбачає, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

З 30.09.2016 набрали чинності зміни, внесені до Конституції України, згідно із Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про несення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII).

Законом №1401-VIII, серед іншого, стаття 130 Конституції України викладена в новій редакції, текст якої зазначений вище, і вперше закріплений спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій.

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.

Розмір суддівської винагороди визначений у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі), є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Пункт 1 частини 3 та пунктом 1 частини 4 статті 135 Закону № 1402-VIII визначають, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1, якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб.

Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано Законом № 966-XIV, відповідно до статті 1 якого прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

У змісті наведеної норми Закону № 966-XIV закріплений вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. Судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.

Водночас, стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлює з 01.01.2024 прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3028,00 грн, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема:

-працездатних осіб - 3028 грн;

-працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 грн;

-працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів - 2102 грн.

Колегія суддів враховує, що зміни до Закону № 1402-VIII у частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, про який йдеться у позовній заяві, а також до Закону № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року для цілей визначення суддівської винагороди, немає.

Водночас, стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 №1082-IX визначає, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: працездатних осіб з 01.01.2021 - 2270,00 грн; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102,00 грн.

Стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 №1928-IX також визначає, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: працездатних осіб з 01.01.2022 - 2 481,00 грн; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102,00 грн.

Так само стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 №2710-IX установлює, що у 2023 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: працездатних осіб з 01.01.2023 - 2684,00 грн; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102,00 грн.

Варто зазначити, що наведені вище Закони фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, яка передбачена статтею 130 Конституції України і статтею135 Закону №1402-VIII та можуть містити інакшого правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. При цьому, варто зауважити, що Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

На такі аспекти законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у Рішеннях від 09.07.2007 №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

До того ж колегія суддів враховує, що Верховний Суд у постановах від 10.11.2021 у справі № 400/2031/21, від 30.11.2021 у справі № 360/503/21 сформував правовий висновок у подібних правовідносинах щодо застосування положень статті 135 Закону № 1402-VIII та статті 7 Закону № 1082-IX, при обчисленні суддівської винагороди, який у подальшому був підтриманий Верховним Судом, зокрема, у постановах від 02.06.2023 у справі №400/4904/21, від 13.07.2023 у справі №280/1233/22, від 24.07.2023 у справі №280/9563/21, від 25.07.2023 у справі №120/2006/22-а, від 26.07.2023 у справі №240/2978/22, від 27.07.2023 у справі №240/3795/22, від 20.11.2023 у справі №120/709/22.

Практика Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних справах, є релевантними до обставин цієї справи.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду стосовно того, що нарахування та виплата позивачці суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за 2021 - 2023 роки, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, тобто 2102,00 грн. є протиправною.

При цьому, колегія суддів наголошує, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону №1402-VIII й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

Оскільки функції щодо нарахування та виплати позивачці суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення покладені на Одеський окружний адміністративний суд, колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у даній справі має бути зобов`язання Одеський окружний адміністративний суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з січня 2021 року по серпень 2023 року та матеріальну допомогу на оздоровлення за 2021, 2022, 2023 роки, відповідності до вимог частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 01.01.2021 складає 2270 грн., станом на 01.01.2022 складає 2481 грн. та станом на 01.01.2023 складає 2684 грн., з урахуванням раніше виплачених сум.

Таким чином, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

На думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не спростовують, є необґрунтованими та суперечать наведеним вище нормам права та правовим позиціям Верховного Суду, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього.

Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Колегія суддів вважає, що надала відповідь на ключові доводи скаржника.

Згідно положень статей 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення - відсутні.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не передбачений.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеського окружного адміністративного суду залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського окружного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України, за участі третьої особи: Державної казначейської служби України, про визнання протиправними дії та стягнення невиплаченої суддівської винагороди залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 12.02.2025.