Справа № 642/5189/24
Суддя: Сухоруков І. М.
Дата ухвалення: 2025-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 642/5189/24
Провадження № 2-а/630/4/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2025 року м. Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Сухорукова І.М.,

за участю секретаря - Дубрової А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні суду в м. Люботин Харківської області адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

встановив:

Позивач 30.08.2024 звернувся до Ленінського районного суду м.Харкова із даним позовом про скасування постанови відповідача від 29.07.2024 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25 500 грн.

В обгрунтування позову зазначено, що відповідно до прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який набрав чинності 18.05.2024, під час дії Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №65/2022, громадяни України, які перебувають на військовому обліку, зобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності цим Законом уточнити адресу проживання, номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти та інші персональні дані шляхом прибуття самостійно то ТЦК та СП за місцем перебування на військовому обліку чи за своїм зареєстрованим місцем проживання, або до ЦНАПу, або через електронний кабінет призовника. Однак, згідно позову, постанова відповідача від 29.07.2024 не містить даних, що позивач є громадянином України, який перебуває на військовому обліку, а отже, що він був зобов`язаний протягом 60 днів з 18.05.2024 уточнити свої дані. Також позивач зазначив, що вказаний закон передбачає право вибору особи, де уточнювати свої дані або за місцем перебування на військовому обліку, або за місцем фактичного проживання, яке може не співпадати з місцем військового обліку. В той час, постанова від 29.07.2024 не містить даних про те, що позивач перебував з набрання чинності вищевказаним законом та протягом 60 днів на території, яка знаходиться в юрисдикції відповідача. Крім того, позивач послався на те, що справа про адміністративне правопорушення була розглянута без його присутності, а про день, час та місце розгляду справу він не повідомлявся. Окрім цього, вважає, що відповідачем не надано доказів того, що справу було розглянуто належним суб`єктом, згідно ст. 235 КУпАП. На підставі викладеного, позивач звернувся до суду із даним позовом.

02.09.2024 Ленінським районним судом м.Харкова відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідачу надано строк на подання відзиву на позов, позивачу відповіді на відзив, в установлений в ухвалі строк.

Ухвалою суду від 02.09.2024 за клопотанням позивача витребувано у ІНФОРМАЦІЯ_1 належним чином завірену копію постанови від 29.07.2024 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, оскільки її копії позивачу не надано.

13.09.2024 до суду надійшов відзив від відповідача, який ухвалою суду від 24.09.2024 був повернутий відповідачу, оскільки він не відповідав вимогам ст. 162 КАС України.

07.10.2024 представником відповідача повторно подано відзив на позов з дотриманням положень ст. 162 КАС України. Згідно з відзивом, відповідач не визнає позов з наступних підстав. Представником зазначено, що позивач в позовній заяві оскаржує постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.07.2024, згідно з якою ОСОБА_1 начебто притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, а саме за не уточнення облікових даних. Зазначене не відповідає дійсності, оскільки 29.07.2024 відносно ОСОБА_1 жодна постанова відповідачем не виносилась. В той час, відносно ОСОБА_1 винесена постанова 31.07.2024 за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, а саме за відмову від проходження ВЛК з метою встановлення ступеня придатності до військової служби. Копія зазначеної постанови додається. У зв`язку з викладеним, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову.

Згідно з роздруківкою Укрпошта, копію відзиву вручено позивачу 05.10.2024. У строк, встановлений в ухвалі суду від 02.09.2024, та станом на день розгляду справи, позивачем не надано до суду відповіді на відзив.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 04.11.2024 справу за підсудністю передано до Червонозаводського районного суду м.Харкова за вірним місцезнаходженням відповідача.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 11.12.2024 справу за підсудністю передано до Люботинського міського суду Харківської області за місцем проживання позивача.

31.01.2025 справа надійшла до Люботинського міського суду Харківської області та системою авто розподілу передана судді Сухорукову І.М.

Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 03.02.2025 відкрито провадження у справі та її розгляд призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Рекомендовано позивачу до розгляду справи визначити суть позовних вимог щодо вірної дати оскаржуваної постанови.

Від позивача та відповідача до суду не надійшло клопотань про розгляд справи у загальному порядку з викликом сторін.

Представник відповідача надіслав до суду 07.02.2025 додаткові пояснення, де вказав положення п.п. 1,3 10 ст.1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», п1. ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та положення п.2 ст.1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою КМУ №1487 від 30.12.2022.

Позивач, за час перебування справи у інших судах, та за час розгляду справи Люботинським міським судом Харківської області відповіді на заперечення відповідач не подав, а також не подав уточнень щодо предмету позову.

Як вбачається зі зворотного поштового повідомлення, ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття провадження отримав 08 лютого 2025 року.

Окрім того, ОСОБА_1 отримав 11.02.2025 на зазначений ним у позові номер телефону повідомлення про час та дату розгляду справи, направлений через систему діловодства Д-3.

У рішенні Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

За цих обставин, враховуючи тривалий строки розгляду адміністративних справ, суд вирішує справу за наявними у ній доказами.

Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно адміністративного позову, ОСОБА_1 оскаржує постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.07.2024, згідно з якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за не уточнення облікових даних, відповідальність за що передбачена за ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

Копії оскаржуваної постанови позивач не надав до позовної заяви.

В той час, при дослідженні матеріалів справи, наданого відзиву від представника відповідача, судом встановлено, що позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за відмову від проходження ВЛК, внаслідок чого відносно нього винесено постанову №291 від 31.07.2024 за ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

Жодних постанов відносно позивача за не уточнення облікових даних, на що посилається позивач в позові, 29 липня 2024 відповідач не виносив. Зазначена обставина жодним чином не спростовано позивачем.

Так, судом враховано, що постанова про притягнення фізичних осіб до адміністративної відповідальності є правовим актом індивідуальної дії (п.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ від 06.03.2008 року).

Відповідно до ст.7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

В адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог.

Вказаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Цей принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанови Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 2-3632/11, від 15.07.2019 у справі № 235/499/17, від 30.10.2019 у справі № 390/131/18, від 01.04.2020 у справі № 686/24003/18).

Це означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.

Варто зазначити, що позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (ст. 47 ч.1 КАС України).

Будь-яких заяв про зміну підстав позову, тобто зміну обставин, на яких ґрунтуються вимоги особи, яка звернулася з позовом, у відповідності зі ст. 47 ч.1 КАС України від позивача не надходило.

Відповідно до положень ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У відповідності до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.

За викладених обставин, враховуючи, що позивач звернувся до суду з питанням скасування неіснуючої постанови від 29.07.2024, складеної відносно нього, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 19, 62 Конституції України, ст.ст. 2, 12, 25, 72, 77, 262, 286 КАС України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Суддя І.М. Сухоруков