Справа № 320/50915/24
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2025-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2025 року справа №320/50915/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального Управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними дій, скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі позивачі) звернулися до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального Управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі відповідач та/або ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якому просять суд:

- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення №278 від 18.10.2024 відносно громадянина КНР ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 277 від 18.10.2024 відносно громадянина КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та скасувати вказані рішення;

- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення від 18.10.2024 про скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 05.11.2012 громадянці КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та рішення про скасування посвідки від 18.10.2024 на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 03.12.2010 громадянину КНР ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та скасувати вказане рішення;

- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення від 18.10.2024 про примусове повернення громадян КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та скасувати вказані рішення;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити інформацію до територіальних органів ДМС України та в Адміністрацію державної прикордонної служби про протиправність і скасування рішення №278 відносно громадянина КНР ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №277 відносно громадянина КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити інформацію до ДМС України про видалення з бази даних ДМС України інформації про недійсність посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 05.11.2012 на ім`я громадянки КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 03.12.2010 на ім`я громадянина КНР ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Справі присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 320/50915/24.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.11.2024 у справі №320/50915/24 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.11.2024 роз`єднано у самостійні провадження позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального Управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії:

- позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального Управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними дій Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення №278 від 18.10.2024 відносно громадянина КНР ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №277 від 18.10.2024 відносно громадянина КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та скасування вказаних рішень; про визнання протиправними дій Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення від 18.10.2024 про скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 05.11.2012 громадянці КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та рішення про скасування посвідки від 18.10.2024 на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 03.12.2010 громадянину КНР ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та скасування вказаних рішень; про зобов`язання Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити інформацію до територіальних органів ДМС України та в Адміністрацію державної прикордонної служби про протиправність і скасування рішення №278 відносно громадянина КНР ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №277 відносно громадянина КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; про зобов`язання Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити інформацію до ДМС України про видалення з бази даних ДМС України інформації про недійсність посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 05.11.2012 на ім`я громадянки КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 03.12.2010 на ім`я громадянина КНР ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишивши в адміністративній справі №320/50915/24;

- позовні вимоги про визнання протиправними дій Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення від 18.10.2024 про примусове повернення громадян КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та скасувати вказані рішення, - виділивши їх в окреме (самостійне) провадження.

Передано адміністративну справу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального Управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в частині позовних вимог про визнання протиправними дії Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення від 18.10.2024 про примусове повернення громадян КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та скасувати вказані рішення - до Відділу документального забезпечення і контролю (канцелярія) Київського окружного адміністративного суду для присвоєння номеру справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2024 адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального Управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними дій Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення від 18.10.2024 про примусове повернення громадян КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та скасування вказаних рішень присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 320/57279/24, та передано судді Кушновій А.О. для розгляду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.11.2024 адміністративну справу №320/57279/24 за позовом громадян КНР ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального Управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області про визнання протиправними дій Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення від 18.10.2024 про примусове повернення громадян КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та скасування вказаних рішень, - передано за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва (місцезнаходження: 02105, Україна, місто Київ, вулиця Пластова, будинок, 3).

В обґрунтування позовних вимог позивачі, які є подружжям, зазначили, що Центральним міжрегіональним управлінням державної міграційної служби у м. Києві та Київській області безпідставно скасовано дозволи на імміграцію в Україну посилаючись на те, що позивачі незаконно отримали посвідки на проживання в Україні і перебувають в Україні без належних підстав.

На думку позивачів, оскаржувані рішення є протиправними, необґрунтованими та підлягають скасуванню, у зв`язку з чим звернулися до суду за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

23.12.2024 відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідач проти позову заперечує, стверджуючи, що прийняті ним рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачам є правомірними та законними. Зокрема, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області наголошує, що при наданні дозволу на імміграцію в Україну було грубо порушено норми статей 4 та 9 Закону України «Про імміграцію», що призвело до прийняття рішення без наявних на те підстав та документів, які ці підстави повинні підтверджувати. Наведене і зумовило наявність правових підстав, передбачених пунктом 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018 (скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію) та пунктом 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» (з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності) для скасування дозволу позивачам на імміграцію в України та посвідки на постійне проживання.

За правилами, визначеними в частині 5 статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Сторони з клопотаннями про розгляд справи про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в :

16.08.2024 до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області звернулась громадянка Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про обмін посвідки на постійне проживання, у зв`язку з непридатністю посвідки на постійне проживання для подальшого використання.

Як свідчать матеріали справи, за результатами розгляду окресленої заяви ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області здійснено перевірку матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , щодо чого складено Висновок, затверджений Т.в.о начальника Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області Олексієм Пустовіт 18.10.2024 (далі Висновок 1) (т. 1, а.с. 14-21).

У Висновку 1 вказано про наступне:

« 11.10.2010 громадянка Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 звернулась до ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну. У заяві про надання дозволу на імміграцію у графі «Про надати мені дозвіл на імміграцію в Україну», оскільки я є іноземкою, під особистий підпис, зазначено «є матір`ю іммігрантки».

Заявницею до заяви були надані наступні документи: заява встановленого зразку; копія паспорта громадянки ОСОБА_1 з нотаріально засвідченим перекладом на українську мову; медичні довідки; нотаріальна засвідчена довідка про несудимість; копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 , серії НОМЕР_3 , виданого 09.09.2010 відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві; довідка форми № 3; заява-згода на реєстрацію іноземки за адресою: АДРЕСА_1 ; копія паспорта громадянки ОСОБА_4 ; копія реєстраційного посвідчення; копія договору купівлі-продажу квартири.

На підставі заяви ОСОБА_1 , 01.12.2010 ВГІРФО ГУМВС України в Київській області прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відповідності до пункту 6 частин 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію», мотивуючи його надання фактом народження сина іноземки на території України.

03.12.2010 на підставі наданого дозволу ОСОБА_1 документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 .

У подальшому, в порядку обміну, іноземку ГУ ДМС України в м. Києві документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 05.11.2012, терміном дії безстроково.

Слід зазначити, що в описовій частині висновку від 01.12.2010 зазначено наступне: «В Україну громадянка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспортний документ № НОМЕР_5 , виданий 18.06.2010 Посольством КНР в Україні, прибула у 2009 році. Син заявниці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Києва, отримав дозвіл на імміграцію від 05.11.2010 року № 17/8665 за клопотанням батьків, як особа, яка має право на набуття громадянства за територіальним походженням».

« ОСОБА_1 порушила клопотання про отримання дозволу на імміграцію як мати іммігранта…».

Враховуючи вказані обставини та на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» від 01.12.2010 ВГІРФО ГУМВС України прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію ОСОБА_1 .

Як зазначає відповідач та зафіксовано у Висновку 1, з урахуванням положень пункту 9 частини 7 статті 9 Закону України «Про імміграцію» (у редакції, яка діяла на час подачі іноземкою документів) у ОСОБА_3 не було підстав для отримання неповнолітнім ОСОБА_3 дозволу на імміграцію. 07.10.2024 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону. Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_6 від 08.11.2010 вказаному іноземцеві, скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Разом з цим на підставі Висновку 1 відповідач, діючи на підставі пункту 1 частини 1, частини 2 статті 12, частини 1 статті 13 Закону України «Про імміграцію», пунктів 21-22 Порядку провадження, підпункту 1 пункту 64, підпункту 4 пункту 72 Порядку оформлення прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 18.10.2024 № 277 (далі оскаржуване та/або спірне рішення 1) (т. 1, а.с. 22).

Також судом встановлено, що 16.08.2024 до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області звернувся громадянин Китайської Народної Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про обмін посвідки на постійне проживання, у зв`язку з непридатністю посвідки на постійне проживання для подальшого використання.

Як свідчать матеріали справи, за результатами розгляду окресленої заяви відповідачем здійснено перевірку матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_2 , стосовно чого складено Висновок, затверджений Т.в.о начальника Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області Олексієм Пустовіт 18.10.2024 (далі Висновок 2) (т. 1, а.с. 24-31).

У Висновку 2 вказано про наступне:

« 11.10.2010 громадянин Китайської Народної Республіки ОСОБА_2 звернувся до ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну. У заяві про надання дозволу на імміграцію у графі «Надати мені дозвіл на імміграцію в Україну оскільки я» є іноземцем, під особистий підпис, зазначено «є батьком іммігрантки».

При цьому іноземцем до заяви були надані наступні документи: заява встановленого зразку; копія паспорта громадянина Ян Цзяньфен з нотаріально засвідченим перекладом на українську мову; медичні довідки; нотаріальна засвідчена довідка про несудимість; копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 , серії НОМЕР_3 , виданого 09.09.2010 відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві; довідка форми № 3; заява-згода на реєстрацію іноземця за адресою: АДРЕСА_1 , копія паспорта громадянки ОСОБА_4 ; копія реєстраційного посвідчення; копія договору купівлі-продажу квартири.

На підставі заяви іноземця, 01.12.2010 ВГІРФО ГУМВС України в Київській області прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідності до пунктів 6 частин 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію», мотивуючи його надання фактом народження сина іноземця на території України.

03.12.2010 на підставі наданого дозволу ОСОБА_2 документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 03.12.2010, терміном дії безстроково.

Слід зазначити, що в описовій частині висновку від 01.12.2010 зазначено наступне: «В Україну громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортний документ № НОМЕР_7 , виданий 21.01.2010 року Посольством КНР в Україні, прибув у 2009 році. Син заявника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Києва, отримав дозвіл на імміграцію від 05.11.2010 року № 17/8665 за клопотанням батьків, як особа, яка має право на набуття громадянства за територіальним походженням». « ОСОБА_2 порушив клопотання про отримання дозволу на імміграцію як батько іммігрантки.

07.10.2024 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону. Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_6 від 08.11.2010 вказаному іноземцеві, скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321».

Разом з цим на підставі Висновку 2 відповідач, діючи на підставі пункту 1 частини 1, частини 2 статті 12, частини 1 статті 13 Закону України «Про імміграцію», пунктів 21-22 Порядку провадження, підпункту 1 пункту 64, підпункту 4 пункту 72 Порядку оформлення прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 18.10.2024 № 278 (далі оскаржуване та/або спірне рішення 2) (т. 1, а.с. 32).

Позивачі не погоджуються зі спірними рішеннями, вважають їх такими, що підлягають скасуванню, а дії відповідача протиправними, що і стало підставою для звернення до суду із даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло станом на час їх виникнення та звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Між тим правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, повноваження органів державної влади, що беруть участь у визначенні такого статусу та діють в інтересах забезпечення прав і свобод осіб та національної безпеки України, а також встановлює порядок в`їзду в Україну та виїзду з України таких осіб визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI).

Положеннями пункту 6 частини 1 статті 1 окресленого Закону регламентовано, що іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (ч. 1 ст. 3 Закону № 3773-VI).

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Своєю чергу умови і порядок надання права на постійне проживання в Україні іноземцям та особам без громадянства, підстави і порядок отримання дозволу на імміграцію в Україну та його скасування, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань щодо надання дозволу на імміграцію та діють в інтересах забезпечення прав і свобод осіб та національної безпеки України, порядок оскарження рішень з питань імміграції, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (далі Закон № 2491-III).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; квота імміграції це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

За правилами визначеними в пункті 3 частини 3 статті 4 Закону №2491-III, у редакції чинній станом на час звернення позивачів про отримання дозволів на імміграцію, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Також положеннями пункту 6 частини 2 статті 4 Закону №2491-III, у редакції чинній станом на час звернення позивачів про отримання дозволів на імміграцію визначено, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріям іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Пунктом 2 частини 1 статті 9 Закону №2491-III, у редакції чинній станом на час звернення позивачів про отримання дозволів на імміграцію, регламентовано, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади (ч. 2 ст. 9 Закону №2491-III).

Положеннями статті 9 Закону №2491-III також врегульовано загальний пакет документів, які необхідно заявнику подати для отримання дозволу на імміграцію, а також виокремлено додаткові документи, які необхідні для подання іноземцем, серед іншого, для осіб, зазначених у пункті 6 частини 2 статті 4 цього Закону копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановлено в Україні.

У той же час частиною 1 статті 12 Закону № 2491-III регламентовано, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2022 №1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі Порядок №1983, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Згідно з пунктом 9 Порядку № 1983 МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, територіальних органів ДМС та територіальних підрозділів ДМС заходів:

до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію";

до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

Пунктом 21 Порядку № 1983 передбачено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію.

Разом з цим, суд зауважує, що пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону, у редакції чинній станом на час звернення позивачів із заявами про надання дозволу на імміграцію, встановлено перелік обставин, за яких дозвіл на імміграцію не надається, зокрема, особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

В силу вимог пункту 12 Порядку № 1983, у редакції чинній станом на час звернення позивачів із заявами про надання дозволу на імміграцію, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

За змістом пункту 14 Порядку № 1983, у редакції чинній станом на час звернення позивачів із заявами про надання дозволу на імміграцію, територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Національного центрального бюро Інтерполу та Держкомкордону.

Регіональні органи СБУ, Національне центральне бюро Інтерполу та Держкомкордон проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження запитів перевірку з етою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Аналізуючи окреслені положення Порядку № 1983, у редакції чинній станом на час звернення позивачів із заявами про надання дозволу на імміграцію, суд приходить до висновку, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію, у місячний термін проводять перевірку правильності її оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», а також надсилають відповідні запити до компетентних органів, висновки яких враховуються при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію.

Отже, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Матеріали справи свідчать, що на виконання Порядку №1983 документи, які були подані позивачами для отримання дозволу на імміграцію, були перевірені територіальним підрозділом відповідача, який приймав документи позивачів, перевіряв їх справжність та відповідність вимогам законодавства, відповідач прийняв рішення про надання дозволу на імміграцію.

Вказані обставини підтверджуються дозволами на імміграцію в Україну, які були видані позивачам 01.12.2010.

Отже, компетентний орган державної влади, при прийнятті рішень про надання позивачам дозволів на імміграцію в Україні та оформленні посвідок на постійне проживання в Україну, проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволів на імміграцію, проте таких підстав не виявив.

Як зазначалось вище, підставою для скасування позивачам дозволів на імміграцію в Україну відповідач зазначив пункт 1 частини 1 Закону № 2491-III та прийняв такі рішення після спливу майже 14 років з дня отримання позивачами дозволів на імміграцію в Україну.

Суд звертає увагу, що відповідачем не надано як ґрунтовних підстав для проведення перевірки, так і копій вироків судів, якими би позивачів визнано винними у вчиненні відповідних правопорушень (підробка документів, статті 358 КК України), та в мотивувальній частині яких було б вказано, що позивачами використано підроблені документи для оформлення дозволів на імміграцію.

Суд враховує, що в розпорядженні відповідача відсутні рішення судів, якими позивачів засуджено за вчинення відповідних правопорушень, які набрали законної сили. За таких обставин позиція відповідача є припущенням, що не ґрунтується на належних та допустимих доказах.

Аналогічна позиція висловлена Шостим апеляційним адміністративним судом в справах №320/422/22, №320/2659/23, №320/11128/23, №320/25556/23, №320/25557/23.

Крім того, у відповідності до пунктів 21-24 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

З аналізу вказаної норми вбачається, що функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

Разом з тим, відповідачем, в порушення вищевказаних приписів, до суду не надано будь-яких доказів надіслання (вручення) позивачу запрошення про надання пояснень та відповідних документів.

При цьому, суд враховує, що частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Варто зазначити, що чинне національне законодавства чітко не дає визначення терміну "громадський порядок", однак з аналізу нормативних актів випливає, що громадським порядком є сукупність суспільних відносин, що забезпечують нормальні умови життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ і організацій. Відповідачем, у свою чергу, не доведено належними та допустимими доказами яким чином дії позивачів можуть нашкодити нормальним умовам життєдіяльності інших людей.

Подібна позиція викладена Верховним Судом у аналогічній справі № 802/1439/17-а від 22.01.2020.

Вищим адміністративним судом України в справі № К9991/51200/11 зроблено висновок такого змісту: «при отриманні дозволу на імміграцію, позивач подав всі документи, передбачені Законом, не приховував дані щодо сімейного стану, а порушення «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданням про його скасування та виконання прийнятих рішень» допущені самим відповідачем…».

В рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини у справі «Бартік проти Росії» (Bartik.), заява № 55565/00, пункт 46, «необхідності в демократичному суспільстві» вимагає, щоб застосований засіб обмеження переслідував легітимну мету та щоб втручання в право не було більше тієї міри, яка необхідна для її досягнення. Іншими словами, цей тест, що, як правило, називається тестом пропорційності, вимагає, щоб обмежувальний засіб був належним (відповідним) для виконання передбачених захисних функцій.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В окремій ухвалі від 14.11.2018 року в справі № 820/1293/16 Верховний Суд зазначив, що оскільки підробка документів є кримінально караним діянням, а, отже, встановлення даного факту має проходити лише в рамках кримінального провадження, відповідно, особа може вважатися такою, що скоїла підробку документу лише у разі набрання законної сили вироком суду, постановленим за результатами розгляду кримінальної справи за статтею 358 Кримінального кодексу України. Так, колегія суддів наголошує, що до повноважень відповідача не відноситься встановлення факту підробки особою офіційних документів.

Згідно із частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що спірні рішення не відповідають критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, відтак є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії, суд відмічає про наступне.

Відповідно до пункту 2.5 Порядку організації доступу до інформаційних ресурсів під час інформаційної взаємодії між Міністерством внутрішніх справ України, Державною міграційною службою України та Державною прикордонною службою України, затвердженого наказом МВС України від 26.09.2013 №920, МВС України, ДМС України та Держприкордонслужба України здійснюють обмін інформацією відповідно до законів України з урахуванням обмежень щодо використання інформації з обмеженим доступом.

Так, згідно з частиною 3 статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20.05.2013 №7 "Про судове рішення в адміністративній справі" зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

В своїй судовій практиці Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах Беєлер проти Італії [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, Онер`їлдіз проти Туреччини [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява №48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, Megadat.com S.r.l. проти Молдови (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і Тошкуце та інші проти Румунії (ToscutaandOthers v. Romania), заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах Онер`їлдіз проти Туреччини (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та Беєлер проти Італії (Beyeler v. Italy), п. 119).

Крім того, Резолюцією Комітету Міністрів Ради Європи 77 (31) від 28.09.1977 урядам держав-членів рекомендовано керуватися у своєму праві й адміністративній практиці принципами, які наводяться у додатку до цієї резолюції.

Ці принципи застосовуються для захисту осіб, як фізичних, так і юридичних, в адміністративних процедурах відносно будь-яких індивідуальних заходів або рішень, які були прийняті в ході здійснення публічної влади і які за своїм характером безпосередньо впливають на їхні права, свободи або інтереси (адміністративні акти).

В ході реалізації цих принципів слід ураховувати належним чином вимоги щодо належного та ефективного управління, а також інтереси третіх сторін та основні публічні інтереси. У випадках, коли вимоги зумовлюють необхідність внесення змін або вилучення одного чи більше принципів у конкретних випадках або в специфічних сферах публічної адміністрації, слід докласти всіх можливих зусиль, відповідно до фундаментальних цілей цієї резолюції, для досягнення якомога вищого ступеня справедливості.

Такими принципами, згідно з Додатком до Резолюції, зокрема, є:

- право бути вислуханим, що означає, що щодо будь-якого адміністративного акта, який за своїм характером може несприятливо впливати на права, свободи або інтереси особи, така особа може пред`явити факти й аргументи та, у відповідних випадках, докази, що будуть ураховані адміністративним органом;

- виклад мотивів, що означає, що якщо адміністративний акт є таким, що за своїм характером несприятливо впливає на права, свободи або інтереси особи, така особа отримує інформацію про мотиви, на яких він ґрунтується. Інформація про мотиви зазначається в акті або передається відповідній особі, за її запитом, у письмовій формі протягом розумного строку.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» та «Кутіч проти Хорватії»).

Втім, Європейський суд з прав людини у справі Чуйкіна проти України (Chuykina v. Ukraine) зазначив про те, що процесуальні гарантії, викладені у ст. 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином ст. 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. the United Kingdom). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах Мултіплекс проти Хорватії (Multiplex v. Croatia) та Кутіч проти Хорватії (Kutic v. Croatia).

У даному випадку, задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача направити інформацію до територіальних органів ДМС України та в Адміністрацію Державної прикордонної служби про протиправність і скасування рішень Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області та зобов`язання відповідача направити інформацію до ДМС України про видалення з бази даних ДМС України інформації про недійсність посвідок на постійне проживання, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Разом з цим, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо прийняття спірних рішень, оскільки правові наслідки щодо зміни обсягу суб`єктивних прав позивачів спричиняє лише оскаржувані рішення, оцінка яким і була надана судом.

Суд наголошує, що за наявності рішення суб`єкта владних повноважень, яке визнане судом протиправним, оскаржувані дії поглинаються скасуванням прийнятого рішення, оскільки суб`єктом владних повноважень проявлено активну поведінку шляхом прийняття спірних рішень, які визнані судом протиправними.

Одночасно, суд звертає увагу позивачів, що у прохальній частині позову ними фактично розділено оскаржувані рішенні на дві частини. Тобто позивачами виокремлено окремо одне від одного, рішення про скасування дозволу на імміграцію в України та рішення про скасування посвідки на постійне проживання. Суд зазначає, що в даному випадку оскаржувані рішення № 277 та № 278 від 18.10.2024 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» включають в себе як скасування такого дозволу, так і скасування посвідок на постійне проживання. Тобто, ці обставини є двома складовими одного спірного рішення. Відтак, в резолютивній частині рішення суд не вбачає підстав для їх виокремлення один від одного.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правих підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Разом з тим суд звертає увагу на те, що принцип пропорційності при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовної вимоги немайнового характеру не застосовується.

Враховуючи викладене, судовий збір, сплачений представником позивачів за дорученням позивачів у розмірі 2422,40 грн. (квитанція про сплату судового збору №8687-4793-2853-3013 від 25.11.2024) підлягає стягненню на користь позивачів за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 277 від 18.10.2024, прийняте відносно громадянки КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 278 від 18.10.2024, прийняте відносно громадянина КНР ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

4. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити інформацію до територіальних органів ДМС України та в Адміністрацію Державної прикордонної служби про протиправність і скасування рішення №278 відносно громадянина КНР ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №277 відносно громадянина КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

5. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити інформацію до ДМС України про видалення з бази даних ДМС України інформації про недійсність посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 05.11.2012 на ім`я громадянки КНР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 03.12.2010 на ім`я громадянина КНР ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

6. Стягнути з Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області (місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, б. 4А, ідентифікаційний код 42552598) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.).

7. Стягнути з Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області (місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, б. 4А, ідентифікаційний код 42552598) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.).

8. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.