Справа № 520/27261/24
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 р. Справа № 520/27261/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.11.2024, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків, повний текст складено 27.11.24 у справі № 520/27261/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі за текстом також позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому просила:

1) визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невключення до розрахунку середнього заробітку ОСОБА_1 за період з 18.08.2022 по 29.03.2024 сум додаткової винагороди в розмірі 30000 грн на місяць відповідно до Постанови КМУ №168 від 28.02.2022 та індексації грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби;

2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 суми середнього заробітку за період з 18.08.2022 по 29.03.2024 з обов`язковим включенням до розрахунку сум додаткової винагороди в розмірі 30000 грн на місяць відповідно до Постанови КМУ №168 від 28.02.2022 та індексації грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо включення додаткової винагороди до розрахунку середнього заробітку за час затримки в розрахунку суд першої інстанції послався на норми права, які набрали чинності після виникнення спірних відносин, адже розмір середнього заробітку пов`язаний з грошовим забезпеченням позивача за 2 місяці перед звільненням, тобто на червень-липень 2022 року; в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо включення індексації до розрахунку середнього заробітку суд першої інстанції дійшов висновків, які суперечать приписам чинного законодавства, право на отримання середнього заробітку у позивача виникло в силу судового рішення у справі № 520/8116/24. Водночас ніяких підстав для застосування ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» немає, оскільки недоплата позивачу грошового забезпечення станом на момент звільнення пов`язана не з бойовими діями, а із запереченнями відповідача щодо наявності такого права у позивача з огляду на зміст судових рішень у справі № 520/8793/23. Вважає, що відповідачем визнано позовні вимоги у цій справи, оскільки ним не подано жодних заперечень (відзиву на позовну заяву).

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач проходив військову службу у лавах Державної прикордонної служби України; Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) від 17.08.2022 за №223-ос позивач звільнений з військової служби у запас за підпунктом "г" п.3 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) із показником календарної вислуги 06 р. 03 м. 28 дн. та показником пільгової вислуги у 02 р. 01 м. 02 дн.; датою припинення військової служби є 17.08.2022.

29.03.2024 на виконання рішення суду від 04.09.2023 у справі №520/8793/23 позивач отримав перераховане грошове забезпечення.

Також рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.06.2024 у справі №520/8116/24 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_3 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 18.08.2022 по 29.03.2024; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 18.08.2022 по 29.03.2024; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_3 компенсації втрати частини доходу, у зв`язку із порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення та недоплаченої частини грошового забезпечення, виплата яких проведена 29.03.2024; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_3 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення та недоплаченої частини грошового забезпечення, виплата яких проведена 29.03.2024; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у нездійсненні ОСОБА_3 розрахунку матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення за 2016-2018 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_3 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення за 2016-2018 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби з урахуванням раніше виплачених сум.

28.09.2024 позивачу на виконання рішення суду від 26.06.2024 у справі №520/8116/24 надійшли кошти в сумі 309 995,17 грн.

Згідно з довідкою нарахування відповідно до рішення суду у справі №520/8116/24 сума, нарахована позивачу складається з: доплати допомоги на оздоровлення за 2016 рік - 2.641,80 грн, за 2017 рік - 2.813,00 грн, за 2018 рік - 2.818,98 грн, допомога на вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік - 387,00 грн, середній заробіток - 294.340,97 грн, компенсація втрати частини доходу - 62.461,26 грн + 17.687,59 грн.

За викладеними у позові твердженнями, конкретний розрахунок суми середнього заробітку відповідачем не наданий, водночас у межах справи №520/8116/24 відповідач надав довідку про доходи, відповідно до якої заробітна плата позивача за останні два повні місяці перед днем звільнення складає по 15.241,80 грн, середньоденний заробіток 499,73 грн. Час затримки розрахунку - 589 днів. Множенням цих показників виходить сума середнього заробітку, нарахована позивачу - 294.340,97 грн.

Представник позивача у позові зазначив, що відповідач неправильно визначив розмір грошового забезпечення за два повні останні календарні місяці перед днем звільнення заявника, чим занизив показник середньоденного грошового забезпечення.

Відповідно до довідок про грошове забезпечення грошове забезпечення позивача у липні 2022 року - 46.259,01 грн, у серпні 2022 року - 46.301,80 грн. Отже, середньоденне грошове забезпечення складає 1517,39 грн.

Як установлено судом з архівної відомості №4 про нараховане та виплачене грошове забезпечення заявника за 2022 рік, грошове забезпечення за останні два місяці перед звільненням складалось з: за червень 2022 року: посадовий оклад 3080,00 грн; оклад за військове звання - 810,00 грн; надбавка за вислугу років - 1167,00 грн; додаткове преміювання - 616,00 грн; преміювання - 7546,00 грн; додаткова премія - 30000,00 грн; надбавка за ОПС - 2022,80 грн; індексація - 1017,21 грн; разом 46.259,01 грн; за липень 2022 року: посадовий оклад 3080,00 грн; оклад за військове звання - 810,00 грн; надбавка за вислугу років - 1167,00 грн; додаткове преміювання - 616,00 грн; преміювання - 7546,00 грн; додаткова премія - 30000,00 грн; надбавка за ОПС - 2022,80 грн; індексація - 1060,00 грн; допомога на оздоровлення - 15.241,80 грн; разом 61.543,60 грн.

Вказана розбіжність виникла через те, що відповідач не врахував під час розрахунків додаткову винагороду, яка на той час мала постійний характер та індексацію грошового забезпечення.

Не погодившись із таким розрахунком середньої заробітної плати, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не вдавався до порушення прав (інтересів) позивача у сфері фінансового забезпечення військовослужбовця в частині невключення платежу за Постановою КМУ №168 до обрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення, діяв у межах ч.3 ст.10 Закону України від 15.03.2022 за №2136-ІХ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", провів на користь позивача відповідні виплати у розумні строки після набуття у позивача відповідних прав на ці виплати, а індексація грошового забезпечення військовослужбовця хоча і помилково не була включена суб`єктом владних повноважень до розміру середньоденного грошового забезпечення у цілях обчислення загальної суми середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, проте загальна сума цієї виплати 294 340,97 грн засвідчує відсутність у заявника порушеного права в цій частині через отримання достатнього та справедливого відшкодування.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст.43 Конституції України кожен має право на працю, а право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Суспільні відносини з приводу проходження громадянином публічної військової служби унормовані, насамперед, приписами Закону України від 25.03.1992 за №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок та військову службу", Закону України від 20.12.1991 за №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей".

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу", Кодексу законів про працю, Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної служби в Збройних Силах України.

Оскільки спеціальними актами права з приводу проходження військової служби не передбачено ані порядку та умов проведення розрахунку із військовослужбовцем при звільненні, ані будь-яких застережень з цього приводу, то суд уважає за необхідне поширити на дані відносини дію положень ст.47 Кодексу законів про працю України.

Так, положеннями ст.47 Кодексу законів про працю у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022 за №2352-ІХ було визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно з ч.1 ст. 47 Кодексу законів про працю у редакції Закону України від 01.07.2022 за №2352-ІХ роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтю 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Звідси слідує, що ст.116 Кодексу законів про працю України запроваджено два строки розрахунку роботодавцем із найманим працівником у випадку звільнення, а саме: 1) у день звільнення (у разі, коли найманий працівник у цей день працював); 2) не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (у разі, коли заявник у день звільнення не працював).

Згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022 за №2352-ІХ у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022 за №2352-ІХ у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20.05.2020 у справі №816/1640/17, від 16.07.2020 у справі №812/1259/17, компенсаційний характер, запровадженого ст.117 Кодексу законів про працю України заходу юридичної відповідальності вимагає застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності, що зумовлює необхідність урахування таких юридично факторів як: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, і у залежності від цих критеріїв допускає зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

Висновки перелічених судових актів за правилами ч.5 ст.242 КАС України мають пріоритет у застосуванні за правилами ієрархічності та часу формулювання.

Отже, складовими елементами правопорушення з боку публічного роботодавця згідно з положеннями ст.117 Кодексу законів про працю України є: 1) подія звільнення працівника з роботи/служби; 2) подія невиконання у повному обсязі зобов`язань з приводу виплати винагороди за працю/службу у повному обсязі станом на дату звільнення; 3) подія проведення грошового платежу як еквіваленту винагороди за працю/службу після календарної дати звільнення публічного службовця (тобто подія погашення боргу з оплати праці); 4) існування затримки в остаточному розрахунку при звільнені, котра включає проміжок часу від наступної за подією звільнення календарної дати до попередньої до події здійснення остаточного розрахунку календарної дати.

Згідно з частинами 2 і 3 ст. 9, ст. 15 Закону України від 20.12.1991 за №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення військовослужбовця входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення; індексація грошового забезпечення; одноразова грошова допомога при звільненні.

Разом із цим запроваджений Законом України від 19.10.2000 за №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" грошовий платіж у вигляді компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом, тобто за своєю правовою суттю не є винагородою за виконану роботу (не є оплатою праці/служби). Тому саме цей платіж не може бути кваліфікований в якості складового елемента грошового забезпечення військовослужбовця.

Оскільки спеціальним законодавством не передбачено іншого саме для випадку обчислення середнього заробітку у цілях застосування ст.117 КЗпП України (на відміну від випадку виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу унаслідок незаконного звільнення), то саме норми згаданого акту законодавства підлягають поширенню на спірні правовідносини.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для включення до складу місячного грошового забезпечення у цілях обчислення розміру середньоденного грошового забезпечення з метою використання при обрахунку розміру середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні такого виду грошового забезпечення як додаткова винагорода за Постановою КМУ від 28.02.2022 за №168, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч.2 ст.9 Закону України від 20.12.1991 за №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон №2011-ХІІ) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За приписами ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 за №64 "Про введення воєнного стану в Україні" та № 69 "Про загальну мобілізацію" Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 28.02.2022 за №168, якою, у початковій редакції, запроваджено виплату додаткової винагороди у розмірі 30 000,00 грн та до 100 000,00 грн.

Пунктом 2 розділу ІІ Закону України від 28.06.2023 за №3161-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану" передбачено: установити, що в період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX: військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, а також здійснюють бойові (спеціальні) завдання, у період здійснення зазначених заходів (завдань) щомісячно виплачується додаткова винагорода від 30000 до 100000 гривень на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення, а також військовослужбовцям, які захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон), безвісно відсутні, інтерновані в нейтральні держави або є заручниками, щомісячно виплачується додаткова винагорода у розмірі 100000 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям, які загинули (померли) внаслідок отриманого поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини, нараховується додаткова винагорода у розмірі 100000 гривень за місяць, у якому військовослужбовець загинув (помер), на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям строкової військової служби щомісячно виплачується винагорода за особливості проходження служби під час дії воєнного стану (особливого періоду) у розмірі 6000 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; курсантам вищих військових навчальних закладів, закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, закладів фахової передвищої військової освіти, які перед зарахуванням на навчання не перебували на військовій службі або проходили строкову військову службу, щомісячно виплачується винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час дії воєнного стану (особливого періоду) у розмірі 2350 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям, які обіймають посади керівного та інструкторсько-викладацького складу у навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах), щомісячно виплачується додаткова винагорода від 15000 до 30000 гривень з урахуванням їх рівня підготовки (кваліфікації) на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 92 Закону №2011-ХІІ у редакції Закону України від 28.06.2023 за №3161-ІХ під час дії воєнного стану військовослужбовцям щомісячно виплачується додаткова винагорода на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Отже, повноваження з приводу визначення умов, розмірів та порядку виплати військовослужбовцям під час дії воєнного стану щомісячної додаткової винагороди були передані законодавцем у відання Уряду України, а відтак саме Кабінет Міністрів України є компетентним суб`єктом права стосовно запровадження кваліфікуючих ознак для призначення означеного вище платежу у межах від 30.000,00 грн до 100.000,00 грн.

Водночас саме за приписами п.2 розділу ІІ Закону України від 28.06.2023 за №3161-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану" підставою для виплати додаткової винагороди є або безпосередня участь у бойових діях в районах ведення бойових дій; або здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в районах ведення бойових дій, або виконання бойових (спеціальних) завдань.

Отже, сам по собі факт проходження військової служби та обіймання штатної військової посади в організаційній структурі військового формування об`єктивно не здатен призвести до виникнення у військовослужбовця права на отримання додаткової винагороди.

Постановою КМУ від 09.08.2023 за №836 на подальший розвиток абзаців другого - восьмого пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 28 червня 2023 року № 3161-IX Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану викладено у новій редакції п.1 Постанови КМУ від 28.02.2022 за №168 (унаслідок чого п.1 Постанови КМУ від 28.02.2022 за №168, у редакції Постанови КМУ від 09.08.2023 зв №836, став незастосовним відносно правовідносин за участі військовослужбовців Збройних Сил України), а Постанова КМУ від 28.02.2022 за №168 доповнена п.11 та п.12.

Зі змісту наведених норм права чітко та однозначно слідує, що додаткова винагорода у порядку Постанови КМУ від 28.02.2022 за №168 є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, котрий у розмірі до 100.000,00 грн або у розмірі до 30.000,00 грн з моменту набрання чинності Законом України від 28.06.2023 за №3161-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану" підлягає виплаті виключно: 1) за безпосередню та особисту участь у бойових діях; 2) за безпосередню та особисту участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в районах ведення бойових дій; 3) за безпосередню та особисту участь у виконанні бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями).

Відповідно до п.п. «б» п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за №100; далі за текстом Порядок №100) при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати.

Оскільки платежі за Постановою КМУ від 28.02.2022 за №168 є одноразовими виплатами за виконання конкретного та пов`язаного із існуванням реального ризику для життя завдання військової служби протягом конкретного календарного дня, то ці платежі не підлягають включенню до загального розміру місячного грошового забезпечення з метою обчислення середнього заробітку у цілях ст.117 Кодексу законів про працю України.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2024 у справі №640/13029/22, у якій суд дійшов висновку про те, що додаткова винагорода в розмірі 30 000,00 грн є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення.

Протилежне тлумачення правової природи платежів за Постановою КМУ від 28.02.2022 за №168 суперечить змісту ст.3 Конституції України (де вказано, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю), змісту ст.17 Конституції України (відповідно до якої держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей), змісту ст.65 Конституції України (згідно з якою захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України) і призводить до дискримінації за рахунок безпідставного одержання коштів особою, котра у певний проміжок часу не була залучена до виконання завдань з оборони Батьківщини, окреслених у постанові КМУ від 28.02.2022 за №168.

З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для виплати відповідачем на користь позивача середнього заробітку з урахуванням додаткової винагороди, нарахованої та виплаченої позивачу відповідно до приписів Постанови КМУ від 28.02.2022 за №168 у останні два місяці перед звільненням.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду у постановах від 27.11.2024 у справі № 380/20587/23, від 20.11.2024 у справах № 120/5141/23, № 120/7497/23, № 120/7941/23, №120/5389/23 додаткова винагорода на період дії воєнного стану, яка встановлена Постановою № 168, є новим та особливим видом у системі грошового забезпечення, зокрема військовослужбовців, виплата якої, з одного боку, має регулярний щомісячний характер, а, з іншого, - обмежена строком дії воєнного стану в Україні, то колегія суддів зазначає, що висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 29.08.2024 у справі №640/13029/22, мають перевагу над висновками Верховного Суду, оскільки висновки, які містяться в рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати над висновками палати чи колегії суддів, а висновки Великої Палати над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів, що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 607/1662/21.

Щодо вимог позову про врахування при розрахунку середнього заробітку індексації грошового забезпечення колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч.3 ст.9 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до п.9 Розділу І Інструкції № 200 індексація грошового забезпечення військовослужбовцям здійснюється в порядку та розмірах, установлених чинним законодавством України.

За визначенням, наведеним у ст.1 Закону України від 03.07.1991 за №1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" (далі також Закон №1282-ХІІ) індексація грошових доходів населення - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до частин 1 і 6 ст.2 Закону №1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру (зокрема і оплата праці та грошове забезпечення) у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

За приписами ч.1 ст. 4 Закону №1282-ХІІ, у редакції Закону України від 24.12.2015 за №911-VIII (набрав чинності з 01.01.2016), індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно зі ст.6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ від 17.07.2003 за №1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі за текстом - Порядок №1078).

Згідно з п.2 Порядку №1078 грошове забезпечення військовослужбовців індексується відповідно до закону.

Отже, такий платіж з оплати часу військової служби як індексація грошового забезпечення військовослужбовця не може бути не кваліфікований в якості складового елементу грошового забезпечення військовослужбовця.

У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 30.01.2024 у справі №580/1974/23:

"44.Аналіз наведених норм права свідчить про те, що об`єктом здійснення індексації доходів позивача, є його дохід у формі пенсії, а не розмір грошового забезпечення діючого поліцейського за прирівняною посадою, яку обіймав позивач на момент звільнення, а тому, відсутні підстави для врахування індексації цього грошового забезпечення при формуванні довідки для перерахунку його пенсії.

45.Отже пенсія, яку позивач отримує, є об`єктом індексації, що має нараховуватись щомісячно, за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив встановлений поріг індексації, у частині, що дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

46.Проведення індексації призначеної (перерахованої) позивачу пенсії (з урахуванням надбавок, доплат та підвищень) є встановленим механізмом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг, реалізація якого дає підстави стверджувати про дотримання державних гарантій, спрямованих на підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, у розумінні Закону України від 05.10.2020 № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

47.Таким чином, системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що, суми індексації грошового забезпечення поліцейських не віднесені до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та не підлягають зазначенню у довідці про грошове забезпечення позивача для перерахунку його пенсії.

48.За таких обставин, судова палата Верховного Суду вважає, що висновки, викладені в раніше ухваленій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї самої палати від 21.06.2023 у справі № 480/11090/21 про наявність у особи, яка перебувала на службі в ОВС, та якій пенсія призначена відповідно до Закону № 2262-ХІІ, права на включення в довідку про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку її пенсії у зв`язку із підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій осіб, сум індексації цього грошового забезпечення, є такими, що не ґрунтуються на правильному правозастосуванні, а відтак вважає за необхідне відступити від таких висновків та сформувати наступні висновки: (1) об`єктом здійснення індексації доходів особам, зокрема, які проходили службу в органах внутрішніх справ, пенсія яким призначена згідно із Законом № 2262-XII, є їх дохід у формі пенсії (у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідної соціальної групи населення), а не розмір грошового забезпечення діючого поліцейського за прирівняною посадою до тієї, яку вони обіймали на момент звільнення з відповідних органів; (2) суми індексації грошового забезпечення поліцейських не належать до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та не підлягають зазначенню у довідці про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) при її формуванні.".

Частиною 5 ст.242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з цим колегія суддів ураховує, що за приписами ч.2 ст.10 Закону України від 15.03.2022 за №2136-ІХ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати.

У силу спеціального застереження, викладеного у ч.3 ст.10 Закону України від 15.03.2022 за №2136-ІХ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

У межах цього спору суд визнає загальновідомими у розумінні ч.3 ст.78 КАС України обставини того, що 24.02.2022 був розпочатий акт безпосередньої збройної військової агресії Російської Федерації проти України поза межами окремих районів Луганської області України та Донецької області України.

Окрім того, стосовно всіх обставини дії правового режиму воєнного стану у рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 12.10.2022 за №7-р(ІІ)/2022 та у рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 06.04.2022 за №1-р(ІІ)/2022 також констатовано початок агресії Російської Федерації проти України - 20.02.2014 та набуття цією агресією повномасштабного характеру - 24.02.2022.

Отже, обставини збройної агресії Російської Федерації проти України у контексті відносин з оплати суб`єктом владних повноважень праці публічних службовців слід кваліфікувати в якості обставин непереборної сили.

Колегія суддів ураховує, що Верховним Судом у постанові від 19.03.2024 у справі №340/11/23 сформульовано ознаки публічного інтересу суспільства, котрий у спірних правовідносинах полягає у збереженні існування Держави Україна як такої (у тому числі і за рахунок належної фінансової мотивації публічних службовців, котрі здійснюють збройний опір ворогу у спосіб отримання платежів у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168) і тому зазначено, що всі наявні фінансові ресурси мають бути першочергово спрямовані саме на досягнення цієї цілі, що є легітимним чинником (фактором) справедливого зменшення обсягу юридичної відповідальності як за ст.117 Кодексу законів про працю України до внесення змін Законом України від 01.07.2022 за №2352-ІХ, так і за ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022 за №2352-ІХ.

Правовий режим воєнного стану в Україні був запроваджений Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/22, затвердженим Законом України від 24.02.2022 за №2102-ІХ, та безперервно діє дотепер.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12.05.2015 за № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до п.57 постанови Верховного Суду від 07.06.2024 у справі №420/25804/23 воєнний стан як особливий правовий режим вимагає вчинення уповноваженими суб`єктами стратегічних та оперативних заходів, спрямованих на захист держави, здійснення яких водночас пов`язане з небезпекою для життя і здоров`я.

Оскільки відповідач суб`єкт владних повноважень є військовим формуванням, котре бере безпосередню участь у відбитті збройної агресії ворога проти України, то колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що у спірних правовідносинах з 24.02.2022 спеціальною нормою права є ч.3 ст.10 Закону України від 15.03.2022 за №2136-ІХ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

У силу правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 01.04.2024 у справі №380/17239/22, із початком широкомасштабної військової агресії РФ фундаментальні національні інтереси, які полягають у збереженні суверенітету, територіальної цілісності і незалежності, що є засадничими умовами реалізації права українського народу на самовизначення та збереження держави Україна, викликали потребу у невідкладній повній мобілізації оборонних ресурсів для забезпечення відсічі агресору, в тому числі громадян України, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації або можуть бути залучені в умовах воєнного стану до суспільно корисних робіт.

Отже, спеціальною нормою права стосовно випадку функціонування суб`єкта владних повноважень станом на 17.08.2022 (останній календарний день військової служби заявника) колегія суддів визнає положення ч.3 ст.10 Закону України від 15.03.2022 за №2136-ІХ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

Як убачається з матеріалів справи, рішенням суду у справі №520/8116/24 на користь позивача одночасно присуджено як допомогу на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань, так і компенсацію втрати частини доходу та середній заробіток за час затримки розрахунку з 18.08.2022 по 29.03.2024 на виконання рішення суду від 04.09.2023 у справі №520/8793/23, на підставі якого позивач отримав перераховане грошове забезпечення.

Згідно з доводами позивача у спірних правовідносинах правопорушення за ознаками ст.117 Кодексу законів про працю України припинене 28.09.2024 із настанням події виплати позивачеві перерахованого грошового забезпечення у сумі 142 145,06 грн (згідно з матеріалами справи №520/8116/24).

Оскільки публічна військова служба позивача припинена 17.08.2022, а платіж з перерахованого грошове забезпечення проведений суб`єктом владних повноважень 29.03.2024, тривалість указаного проміжку часу складає 589 днів (136 днів у 2022 році, 365 днів у 2023 році, 88 днів у 2024 році).

Колегія суддів зазначає, що п.8 Порядку №100 передбачена можливість обчислення середньоденної (годинної) заробітної плати як у спосіб ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), так і у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з п.2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої Наказом МВС України від 25.06.2018 за №558 (далі за текстом - Інструкція №558) термін "грошове забезпечення" означає гарантоване державою грошове забезпечення в обсязі, що відповідає умовам проходження військової служби та стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення складається із: посадового окладу; окладу за військовим званням; щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії); одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Місячне грошове забезпечення - грошове забезпечення, на отримання якого у відповідному місяці має право військовослужбовець згідно із чинним законодавством. Місячне грошове забезпечення складається із: основних видів грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням); щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, премія).

Відповідно до п. 4 Інструкції №558 за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується, а відповідно до п.5 цієї ж Інструкції розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний місяць, а за декілька днів, визначається, ураховуючи кількість календарних днів у цьому місяці.

Отже, в алгоритмі обчислення розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця системи Державної прикордонної служби України бере участь така величина як календарний день місяця.

Згідно з приєднаними до справи копіями документів середньоденне грошове забезпечення позивача (обчислене без урахування платежів з додаткової винагороди за Постановою КМУ від 28.02.2022 за №168 як одноразового однократного виду грошового забезпечення та індексації) за два повні календарні місяці перед настанням події припинення публічної військової служби складає 499,73 грн ((15241,80 грн за червень 2022 року + 15241,80 грн за липень 2022 року) / (30 днів червня 2022 року + 31 день липня 2022 року)) (а.с. 10).

На виконання рішення суду у справі №520/8116/24 відповідач здійснив на користь позивача виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 294 340,97 грн.

Колегія суддів ураховує, що за правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 23.12.2020 у справі №825/1732/17 та від 14.04.2021 у №620/1487/20 стосовно визначення арифметичного розміру суми компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід застосовувати алгоритм обчислень, коли має бути досягнута пропорційність між розміром відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України та між розміром невиплачених найманому працівникові грошових сум (тобто боргу) з урахуванням того, що всі належні при звільненні грошові суми становлять сто відсотків і стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таке тлумачення суті міри юридичної відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України цілком корелюється із правовими позиціями, сформульованими у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що хоча індексація грошового забезпечення і повинна входити до обрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте право позивача на отримання у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в достатньому обсязі у даному випадку ефективно та дієво захищене саме рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.06.2024 у справі №520/8116/24, на підставі якого заявнику проведена виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 294 340,97 грн.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах відповідачем не порушено прав (інтересів) позивача у сфері фінансового забезпечення військовослужбовця в частині невключення платежу за Постановою КМУ №168 до обрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення, відповідач діяв у межах ч. 3 ст.10 Закону України від 15.03.2022 за №2136-ІХ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", провів на користь позивача відповідні виплати у розумні строки після набуття у позивача відповідних прав на ці виплати, а індексація грошового забезпечення військовослужбовця хоча і помилково не була включена суб`єктом владних повноважень до розміру середньоденного грошового забезпечення у цілях обчислення загальної суми середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, проте загальна сума цієї виплати 294 340,97 грн, з викладених вище міркувань засвідчує відсутність у позивача порушеного права в цій частині через отримання достатнього та справедливого відшкодування, є обґрунтованим і законним.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на положення статті 139 КАС України у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.11.2024 у справі № 520/27261/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді В.Б. Русанова О.В. Присяжнюк