Справа № 420/26333/24
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2025-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/26333/24

Перша інстанція: суддя Бутенко А.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Шеметенко Л. П.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року у справі за позовом адвоката Жмурко Світлани Леонідівні, в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування висновку та про зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткій зміст позовних вимог.

У серпні 2024 адвокат Жмурко С.Л., представляючи інтереси ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі ГУ ДМС України в Одеській області) в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати висновок №88/2024, складений та затверджений 28.05.2024, за результатами службової перевірки оформлення паспорта громадянина України зразка 1994 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з порушенням вимог законодавства;

- зобов`язати оформити та видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці смт Любашівка, Одеської області, паспорт громадянина України встановленого зразка, замість вилученого та знищеного паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 .

Пояснюючи підстави звернення до суду з указаним позовом, адвокат Жмурко С.Л. зазначила, що її довірителька звернулась до Любашівського сектору ГУ ДМС України в Одеській області з метою оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

Проте, за результатами проведених перевірок, як указала адвокат, ОСОБА_1

відмовлено в оформленні паспорту громадянина України для виїзду за кордон з підстав того, що остання, в установленому законодавством порядку, не набувала громадянство України.

Наведені обставини, за її твердженням, установлені за даними ГУ ДМС України в Одеській області.

Вважаючи оскаржуваний висновок ГУ ДМС України в Одеській області незаконним та необґрунтованим, адвокат Жмурко С.Л. заявила про невстановлення органом міграційної служби фактів, які б свідчили про подання позивачкою, під час оформлення паспорта громадянина України, свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, чи приховування, останньою, будь-якого суттєвого факту, за наявності якого, вона не мала права набути громадянство України.

Себто, на її думку, виявлені порушення процедури документування ОСОБА_1 паспортом, стосується службових осіб, які таку процедуру здійснювали, адже отримавши паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , її довірителька добросовісно вважала, що нею додержано всі вимоги закону щодо набуття громадянства України.

Також адвокатом зверталася увага суду першої інстанції на те, що з 2003 року ОСОБА_1 постійно проживає на території України і за межі не виїжджала, працює та сплачує податки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), позов адвоката Жмурко С.Л., в інтересах ОСОБА_1 задоволено.

Суд визнав протиправним та скасував висновок ГУ ДМС України в Одеській області від 28.05.2024 №88/2024 за результатами службової перевірки оформлення паспорта громадянина України зразка 1994 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з порушенням вимог законодавства.

Також суд зобов`язав ГУ ДМС України в Одеській області оформити та видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці смт. Любашівка, Одеської області, паспорт громадянина України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції висновував з такого.

По-перше, суд указав, що аналіз статті 21 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-ІІІ (далі Закон №2235-III) дає підстави для висновку, що рішення про оформлення громадянства України особі, яка набула це громадянство, зокрема, на підставі статті 8 Закону, може бути скасовано лише за встановлення та беззаперечного доведення певних обставин, а саме, встановлення у передбаченому чинним законодавством порядку факту набуття громадянства України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, при цьому ці обставини мають бути доведені належними та допустимими доказами, якими, в даному випадку є відповідний вирок суду.

Водночас, як встановив суд, відсутні докази, про порушення позивачкою набуття громадянства шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, а відтак на його переконання, висновок про припинення позивачкою громадянства України та вилучення її паспорту з подальшим знищенням є незаконним.

Окрім того, проаналізувавши матеріали справи, суд першої інстанції резюмував, що орган міграційної служби не зазначив, які саме порушення допустила позивачка під час оформлення паспорта громадянина України, оскільки, на думку суду, всі доводи суб`єкта владних повноважень, ґрунтуються лише на можливих помилках його посадових осіб.

По - друге, суд, покликаючись на рішення Європейського суду з прав людини «Рисовський проти України», «Москаль проти Польщі», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» а також та на усталену практику Верховного Суду, стверджував, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Отож, з урахуванням наведених правових висновків, суд констатував, що прийняття суб`єктом владних повноважень оскаржуваного висновку більш ніж через 14 років після отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України, є втручанням в її приватне життя, яке, на думку суду не є необхідним у демократичному суспільстві.

До того ж, суд зауважив, що визнання паспорта громадянина України недійсним, несе за собою певні наслідки, а саме позбавлення громадянства, тобто фактично позивачка стане особою без громадянства.

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву.

ГУ ДМС України в Одеській області, вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Обґрунтування апеляції складається з того, що ОСОБА_1 , відповідно до вимог Закону №2235-III, громадянство України не набувала, із відповідною заявою не зверталась та на момент оформлення паспорта громадянина України (01.12.2006) перебувала в громадянстві Республіки Узбекистан до 05.07.2018.

За таких обставин, скаржник вважає, що паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 01.12.2006 Любашівським РС УМВС України Одеській області, на ім`я ОСОБА_1 , оформлений з порушенням законодавства, а саме: вимог пункту 3 Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ 15.06.2006 №600 (далі - Порядок №600), положень Закону №2235-III та Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 № 215 (Порядок №215).

На переконання скаржника, отримання паспорта громадянина України без підтвердження набуття громадянства України, як такого, свідчить про набуття такого документа з порушенням законодавства, що є достатньою підставою для прийняття органом Державної міграційної служби України рішення про визнання такого документа оформленим з порушенням вимог законодавства України та, відповідно, недійсним.

Враховуючи, наведене, ГУ ДМС в Одеській області вважає викладені обставини достатніми для оцінки оскаржуваного висновку як правомірного правового акта, прийнятого на підставі достатніх правових та фактичних підстав.

Адвокат Жмурко С.Л. та її довірителька ОСОБА_1 не скористалися своїм правом подання відзиву на апеляцію.

Фактичні обставини справи.

26.05.2022 до Любашівського сектору ГУ ДМС в Одеській області (далі - Любашівський сектор) звернулася ОСОБА_1 із заявою оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, відповідно до пункту 50 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 № 152 (далі- Порядок №152).

За вимогами пункту 50 згаданого Порядку, Любашівський сектор провів комплекс заходів з метою ідентифікації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та підтвердження її належності до громадянства України.

За результатами проведеної перевірки Любашівський сектор відмовив ОСОБА_1 в оформлені паспорта громадянина України для виїзду за кордон, позаяк встановив, що заявниця громадянство України, в установленому порядку не набувала.

06.05.2023 ОСОБА_1 звернулася до ГУ ДМС в Одеській області зі проханням провести перевірку законності видачі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , оформленого 01.12.2006 Любашівським РС УДМС України на її ім`я та надала згоду на обробку персональних даних, відповідно до Закону України «Про захист персональних даних» від 01.10.2010 № 2297-УІ.

Перевіркою встановлено, що в базі даних ІП «Заява про видачу паспорта» Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами (далі - ЄІАС УМП) наявна заява ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Любашівка в Одеській області про видачу паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 (ідентифікатор 5138_6_), виданого 01.12.2006 Любашівським РС УДМС України в Одеській області.,

Факт видачі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 підтверджується Книгою обліку надходження і витрачення бланків паспортів громадянам Любашівського РС УДМС України в Одеській області (розпочата - 22.04.2005, закінчена - 14.11.2007).

В заяві про видачу паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 наявна інформація про те, що паспортний документ особа отримала на підставі посвідки на постійне місце проживання серії НОМЕР_3 , виданою ВГІРФО УМВС України в Одеській області від 10.02.2004.

У своїй автобіографії ОСОБА_2 зазначила, що народилася в смт. Любашівка Одеської області, де до 15-ти років навчалась в школі, та в 1981 році за сімейними обставинами переїхала разом з матір`ю: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на постійне місце проживання до Республіки Узбекистан.

Там вона навчалась, працювала, вийшла заміж та змінила дівоче прізвище ОСОБА_4 на ОСОБА_5 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 , видане 20.07.1985 в Республіці Узбекистан. Станом на 1991 рік, як указувала ОСОБА_1 , вона перебувала на території Республіки Узбекистан.

У трудовій книжці ОСОБА_1 за реквізитами НОМЕР_5 наявні записи, починаючи з 1984 року по 2001 рік на узбецькій мові

У 2003 році, ОСОБА_1 , повернулась на територію України, в смт. Любашівка Одеської області, відомості про прийом на роботу в смт. Любашівка починаються саме з цього періоду.

10.02.2004, ОСОБА_1 , на підставі паспорта громадянина Республіки Узбекистан серії НОМЕР_6 , виданого 21.05.1999, отримала посвідку на постійне місце проживання серії НОМЕР_3 .

ГУ ДМС в Одеській області 10.05.2023 направило запит № 5100.4.1-5371/51.2-23 до Посольства України в Республіці Узбекистан з метою підтвердження чи спростування інформації про звернення для набуття/підтвердження належності до громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1

18.05.2023 від цієї установив надійшла відповідь № 5438/1/5101-23 про те, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , із клопотанням про оформлення, набуття громадянства України не зверталась, паспортом громадянина України для виїзду за кордон не документувалась та згідно з наявними консульськими архівними даними будь-яка інформація стосовно звернення ОСОБА_1 для оформлення документів на постійне місце проживання в Україні - відсутня.

З метою підтвердження справжності довідки № 591/2-УП-4775 від 05.07.2018 Посольства Республіки Узбекистан в Україні про втрату ОСОБА_1 громадянства Республіки Узбекистан, ГУ ДМС України в Одеській області 11.05.2023 направило відповідний запит № 5100.4.1-5385/51.2-23.

14.11.2023 надійшла від Посольства Республіки Узбекистан в Україні відповідь №12557/1/5101-23, в якій підтверджується видача довідки № 591/2-УП-4775 від 05.07.2018 щодо втрати громадянства Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .

За обліками ГУ ДМС в Одеській області встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з питань набуття/прийняття до громадянства України до підрозділів ДМС України не зверталась, на момент оформлення 01.12.2006 паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 перебувала у громадянстві Республіки Узбекистан.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляційної скарги і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляції, з огляду на таке.

На думку суду апеляційної інстанції, відправною точкою вирішення цього спору, є дотримання суб`єктом владних повноважень, при прийняття оскаржуваного рішення про визнання паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_1 недійсним, правової процедури, спрямованої на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої, є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права.

Варто відзначити, що не є спірним отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України, з порушенням Закону №2235-ІІІ та Порядку №215, які встановлюють умови та порядок належності, набуття та прийняття до громадянства України.

Так, статтею 3 Закону № 2235-ІІІ встановлено, що громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Статтею 5 Закону №2235-ІІІ визначено, що документом, що підтверджує громадянство України, є, в тому числі, паспорт громадянина України.

Станом, на момент отримання ОСОБА_1 , паспорта громадянина України стаття 8 Закону №2235-ІІІ унормовувала набуття громадянства України за територіальним

походженням.

Так, відповідно до змісту вказаної норми, особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, відповідно до Закону «Про правонаступництво України» або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу, зокрема, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Якщо такі особи подали заяву про набуття громадянства України, вони реєструється громадянином України.

Аналіз статті 21 Закону №2235-III дає підстави для висновку, що рішення про оформлення громадянства України особі, яка набула це громадянство, зокрема, на підставі статті 8 Закону, може бути скасовано лише за встановлення та беззаперечного доведення певних обставин, а саме, встановлення у передбаченому чинним законодавством порядку факту набуття громадянства України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, при цьому ці обставини мають бути доведені належними та допустимими доказами, якими, в даному випадку є відповідний вирок суду.

Відповідно до пункту 1 Порядку № 215 для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.

Згідно з пунктом 2 Порядку заяви з питань громадянства оформлюються: про встановлення та оформлення належності до громадянства України особою, яка проживає на території України, - на ім`я керівника територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи.

Заява з питань громадянства подається у письмовій формі з зазначенням дати її складання та підписується заявником (пункт 3 Порядку).

Відповідно до пункту 4 Порядку заяви та інші документи з питань громадянства подаються особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи в Україні;

Згідно з пунктом 5 Порядку заяву та інші документи з питань громадянства заявник подає особисто.

Під час подання заяви та інших документів з питань громадянства пред`являється документ, що посвідчує особу заявника, а також документ про проживання заявника на території України або про його постійне проживання за кордоном та подаються копії таких документів.

Порядок №600 встановлював процедуру оформлення і видачі паспорта громадянина України, на момент на момент документування ОСОБА_1 паспортом.

Пунктом 3 вказаного Порядку №600 передбачено, що для оформлення паспорта особа подає:

заяву про видачу паспорта (далі - заява) за зразком, наведеним у додатку 1;

свідоцтво про народження;

дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см;

квитанцію про сплату державного мита або оригінал і копію документа про звільнення від сплати державного мита.

Додаткові документи (у разі необхідності)

довідку про реєстрацію особи громадянином України або свідоцтво про належність до громадянства України;

довідку про повернення особи на проживання в Україну з відповідною відміткою в паспорті громадянина України для виїзду за кордон, видану працівниками територіального органу служби громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб головних управлінь, управлінь МВС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - територіальні органи), або паспорт громадянина України для виїзду за кордон - для громадян України, які постійно проживали за кордоном, після повернення їх на проживання в Україну;

довідку про звільнення з установи виконання покарань, якщо до засудження особа не мала паспорта або паспорт у неї не вилучався і до особової справи долучений не був;

посвідчення про поставлення на облік, видане відповідним спеціалізованим закладом, який здійснює облік бездомних громадян (для бездомних громадян).

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій проведення такої перевірки із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності.

Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.

Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Як правильно зазначив суд першої інстанції існує послідовна та усталена правова позиція Європейського суду з прав людини, що викладена в рішеннях «Рисовський проти України», Москаль проти Польщі», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» «Лелас проти Хорватії» в яких зазначено, що принцип «належного урядування», передбачає зокрема, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб.

При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Викладена вище позиція Європейського суду з прав людини, знайшла своє відображення у постановах Верховного Суду від 19.08.2020 у справі № 814/2658/17, від 04.03.2021 у справі № 160/4537/19 та від 24.11.2021 у справі №520/126/21, від 07.09.2022 у справі № 420/3418/19.

За такого правового регулювання, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що допущені фахівцями міграційного органу порушення, в процесі оформлення позивачці громадянства України не можуть бути підставою для припинення громадянства, оскільки вони не передбачені Законом №2235-III.

Слід погодитися зі твердженнями суду першої інстанції, що ГУ ДМС України в Одеській області не надало жодного доказу, який би беззаперечно доводив факт, що ОСОБА_1 набула громадянство України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховувала будь-який суттєвий факт, за наявності якого особа не могла набути громадянство України.

Не є оспорений факт, шо ОСОБА_1 отримавши паспорт громадянина України, відкрито користувалася ним 18 років, добросовісно вважала, що нею додержано вимоги щодо набуття громадянства України у встановленому законодавством порядку, адже отримала документ, що підтверджує таке громадянство.

Досліджуючи доводи суду першої інстанції про порушення ГУ ДМС України в Одеській області статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що виразилося у прийнятті оскаржуваного висновку через 18 років після отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України, колегія суддів установила таке.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Першочергова мета статті 8 полягає у захисті від свавільного втручання, зокрема, у приватне і сімейне життя. Суд має оцінити, чи втручання відповідало вимогами частини 2 статті 8, зокрема, відбувалось згідно із законом, переслідувало законну мету і було необхідним у демократичному суспільстві.

Європейський суд з прав людини неодноразово стверджував, що будь-яке втручання державної влади у право особи на повагу до приватного життя має відбуватись згідно із законом. Цей вислів не лише встановлює вимогу відповідності до національного законодавства, але й вимагає його якості і сумісності із принципом верховенства права.

Далі, стаття 8 перераховує законні цілі, які можуть виправдовувати обмеження прав, захищених даною статтею: «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Механізм обмеження прав людини може бути застосований державою тільки при наявності, зокрема, легітимної мети та пропорційності обмежень легітимної мети.

Під легітимною метою розуміється певна доцільність застосування механізму обмеження прав людини. На тлі цього, на державу покладається тягар доказування. Вона має продемонструвати, що її законним інтересам, щось загрожує, та доказати реальність цієї загрози.

Обмеження легітимної мети має бути пропорційним загрозі. Себто держава при застосуванні певного механізму обмеження прав людини має доказати, що не існує іншого способу, який би обмежував права людини менше, ніж спосіб застосований державою.

Є доречним зауваження суду першої інстанції, що визнання недійсним паспорту громадянина України припиняє громадянство України, а відтак ОСОБА_1 отримає статус особи без громадянства, що свідчить про свавільне втручання, зокрема, у її приватне та сімейне життя.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів зазначає, що аналіз аргументів апеляційної скарги та доводів рішення суду першої інстанції, дає можливість вважати, всі аргументи скаржника, були ретельно перевірені та проаналізовані, їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права судом першої інстанції, в апеляційній скарзі не зазначено.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами апеляційного провадження, розподіл судових витрат не проводився.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями: 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року у справі за позовом адвоката Жмурко Світлани Леонідівні, в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування висновку та про зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 12.02.2025.