Справа № 320/10955/23
Суддя: Усенко Євгенія Андріївна
Дата ухвалення: 2025-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

06 лютого 2025 року

м. Київ

Справа № 320/10955/23

Провадження № 11-5апп25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідачки Усенко Є. А.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Губської О. А., Єленіної Ж. М., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.

перевірила наявність підстав для прийняття до розгляду справи № 320/10955/23 за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державна казначейська служба України, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, касаційне провадження в якій відкрито за касаційними скаргами Верховного Суду на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27.12.2023 (суддя Лиска І. Г.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2024 (суддя-доповідач Кузьменко В. В., судді Василенко Я. М., Ганечко О. М.), додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.04.2024 (суддя-доповідач Кузьменко В. В., судді Василенко Я. М., Ганечко О. М.),

У С Т А Н О В И Л А:

1. ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до суду з позовом до Верховного Суду (далі також - відповідач), третя особа - Державна казначейська служба України, у якому просив:

- визнати протиправними дії Верховного Суду щодо припинення нарахування та сплати йому, судді Верховного Суду ОСОБА_1 , суддівської винагороди з 19.07.2022;

- визнати протиправним та скасувати наказ голови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.07.2022 № 10-к «Про внесення змін до наказу від 05.04.2022 № 3/0/203-22 «Про увільнення від роботи ОСОБА_1 на період мобілізації до Збройних Сил України в Сили територіальної оборони»;

- зобов`язати Верховний Суд відновити нарахування та виплату судді Верховного Суду ОСОБА_1 суддівської винагороди відповідно до положень статті 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), а саме посадового окладу з розрахунку 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а також доплат за вислугу років та науковий ступінь з відрахуванням обов`язкових податків та зборів;

- стягнути з Верховного Суду на його, ОСОБА_1 , користь недоотриману суддівську винагороду за період з 19.07.2022 по день ухвалення судового рішення у розмірі, визначеному відповідно до статті 135 Закону № 1402-VIII, а саме посадового окладу з розрахунку 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а також доплат за вислугу років та науковий ступінь (з відрахуванням обов`язкових податків та зборів).

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначав, що з 04.03.2022 проходить військову службу в лавах Сил територіальної оборони Збройних Сил України, однак, починаючи з 19.07.2022 йому, всупереч положенням статей 21, 22, 18, пункту 14 статті 92, статей 126, 130 Конституції України, статей 56, 135 Закону № 1402-VIII, не виплачується суддівська винагорода. Її виплату було припинено наказом голови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 10-к від 19.07.2022 «Про внесення зміни до наказу від 05.03.2022 № 3/0/203-22 «Про увільнення від роботи ОСОБА_2 на період мобілізації до Збройних Сил України в Сили територіальної оборони», який, як стверджує позивач, є протиправним.

Зазначає, що чинне законодавство не передбачає зупинення виплати суддівської винагороди суддям, які проходять військову службу в Збройних Силах України. Таке зупинення є протиправним обмеженням гарантованих Конституцією України прав судді.

2. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27.12.2023, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2024, позов задоволено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що виплата суддівської винагороди унормована статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII, а тому до спірних правовідносин не застосовуються норми Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ) [цим Законом внесено, зокрема, зміни до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), згідно з якими положення щодо збереження середнього заробітку за місцем роботи за працівниками на час призову на військову службу виключено зі змісту цієї статті].

Суди виснували, що оскаржуваний наказ, ненарахування та невиплата ОСОБА_1 , судді Верховного Суду, який проходить військову службу, суддівської винагороди починаючи з 19.07.2022 є протиправними.

Шостий апеляційний адміністративний суд додатковою постановою від 18.04.2024 стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Верховного Суду на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи, в розмірі 20 000,00 грн.

3. Верховний Суд подав до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) касаційні скарги на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27.12.2023, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2024 та додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.04.2024, у яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, а заяву позивача про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, залишити без розгляду.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, відповідач зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми статті 130 Конституції України, статті 135 Закону № 1402-VIII, частини третьої статті 119 КЗпП, що призвело до неправильного вирішення спору. Згідно з позицією відповідача суддя, який проходить військову службу, отримує грошове забезпечення військовослужбовця. На нього також поширюються гарантії, передбачені для осіб, які виконують військовий обов`язок в особливий період, Законом України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Посилаючись на те, що позивач не заявляв про відшкодування витрат на правову допомогу, які він сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, відповідач зазначає, що суд апеляційної інстанції прийняв додаткову постанову з порушенням норм статей 139, 143 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) та без урахування висновку щодо застосування цих норм процесуального права в постанові Верховного Суду від 26.07.2023 у справі № 160/16902/20.

4. Касаційний адміністративний суд ухвалою від 24.12.2024 передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зазначивши підставою для цього частину п`яту статті 346 КАС.

Обґрунтовуючи підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного адміністративного суду (далі - колегія суддів) зазначила, що справа містить виключну правову проблему, суть якої полягає, зокрема, у необхідності вирішення питання щодо співвідношення норм Закону № 1402-VIII та КЗпП, а саме: чи підлягає застосуванню норма частини третьої статті 119 КЗпП у правовідносинах щодо виплати суддівської винагороди суддям, які призвані на військову службу.

Касаційний адміністративний суд посилається на те, що суддівська винагорода відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII є складовою належного соціального та матеріального забезпечення суддів та однією з гарантій суддівської незалежності та належного здійснення правосуддя.

Частиною першою статті 135 Закону № 1402-VIII встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Цією статтею визначено розмір суддівської винагороди, яка складається з посадового окладу і доплат, які розраховуються у порядку, встановленому цією ж статтею, і виплачується щомісячно.

Суддя, який не здійснює правосуддя, однак перебуває на посаді судді, не має права на отримання доплат до посадового окладу. Винятками, на які встановлене обмеження не поширюється, у зазначеному нормативному положенні визначено випадки тимчасової непрацездатності судді та перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці (частина десята статті 135 Закону № 1402-VIII).

Інші випадки обмеження розміру суддівської винагороди так само, як і випадки (підстави) невиплати винагороди судді, зазначеним Законом не передбачені.

Закон № 1402-VIII не містить також норм, які б регулювали відносини щодо виплати суддівської винагороди суддям, які перебувають на військовій службі, зокрема, в особливий період.

Колегія суддів зазначає, що протягом 2018-2022 років мала місце низка випадків вступу суддів на військову службу, з огляду на що видавалися накази про увільнення цих суддів від здійснення правосуддя (від виконання службових обов`язків) «у зв`язку з перебуванням на військовій службі із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку до дня фактичної демобілізації».

Таке формулювання умов увільнення судді, який вступив на військову службу, від суддівської діяльності ґрунтувалося на положенні частини третьої статті 119 КЗпП у редакції, чинній до 19.07.2022 (дата набрання чинності Законом № 2352-IX), відповідно до якої за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Законом № 2352-IХ із частини третьої статті 119 КЗпП виключено положення про збереження середнього заробітку до дня фактичної демобілізації. У зв`язку із цим суддям, які проходять військову службу, було припинено виплату суддівської винагороди, що спричинило звернення цих осіб до суду з метою захисту своїх порушених (на їх думку) прав.

Колегія суддів в ухвалі наводить низку судових справ, у яких заявлені позовні вимоги такого змісту, а також зазначає про неоднакове застосування судами першої та апеляційної інстанцій у цих справах норм права: в одних випадках суди при вирішенні спору надають перевагу статті 119 КЗпП, а в інших - статті 135 Закону № 1402-VIII, визнаючи за суддями, які проходять військову службу, право на отримання суддівської винагороди.

Колегія суддів вважає, що вирішення питання щодо застосування зазначених норм у спірних правовідносинах потребує детального порівняльного аналізу нормативного регулювання, який належить дати Великій Палаті Верховного Суду, а саме:

1) чи є еквівалентними (синонімічними у контексті цих прав) терміни «середній заробіток» і «суддівська винагорода»; у зв`язку із цим які правові наслідки прийняття наказів про збереження суддям, які проходять військову службу, «середнього заробітку» та про припинення виплати такого «середнього заробітку»;

2) чи застосовні положення КЗпП, а також відповідні положення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» при вирішенні спорів щодо нарахування та виплати суддівської винагороди суддям, які перебувають на військовій службі під час дії правового режиму воєнного стану;

3) у разі якщо у спірних правовідносинах суддівська винагорода підлягає виплаті, то чи виплачується вона в повному обсязі (з урахуванням установлених у статті 135 Закону № 1402-VIII доплат до посадового окладу).

Крім того, колегія суддів вважає за доцільне зробити висновок щодо застосування норм статті 135 Закону № 1402-VIII також у випадках, коли судді-позивачі проходять військову службу за контрактом не в умовах воєнного стану та мобілізації.

5. Згідно із частиною п'ятою статті 346 КАС суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 цього Кодексу, або з обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 346 цього Кодексу (частини перша, четверта статті 347 КАС).

Велика Палата Верховного Суду, слідуючи своїй сталій позиції, зазначає, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників.

Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди допустили істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; суди допустили явну й грубу помилку в застосуванні норм процесуального права, у тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, і перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанції таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення й зустрічається у невизначеній кількості справ, у разі якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів.

Також Велика Палата Верховного Суду у своїх судових рішеннях неодноразово зазначала, що зміст виключної правової проблеми полягає у тому, що у справі, питання про прийняття якої до розгляду вирішується Великою Палатою, вбачається різне застосування норм матеріального права, відсутні норми, які регулюють спірні відносини або є прогалини в застосуванні норм права у спірних відносинах.

Зміст ухвали Касаційного адміністративного суду від 24.12.2024 дає підстави вважати, що обґрунтування колегією суддів підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідає викладеним вище підходам щодо ознак, які повинна мати справа для віднесення її до категорії справ, які містять виключну правову проблему і вирішення яких необхідно для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Беручи до уваги наведені в зазначеній ухвалі обґрунтування, Велика Палата Верховного Суду визнає за доцільне прийняти справу до свого розгляду задля забезпечення однакового застосування судами норм матеріального права у правовідносинах щодо виплати суддівської винагороди суддям, які увільненні з посади судді у зв`язку з проходженням військової служби в умовах воєнного стану.

Доводи Верховного Суду, викладені в касаційній скарзі, висновки судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, мотиви та підстави, наведені колегією суддів Касаційного адміністративного суду в ухвалі від 24.12.2024, є достатніми, щоб визнати обґрунтованою передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною п`ятою статті 346 КАС.

Керуючись статтями 346, 347 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

У Х В А Л И Л А:

Прийняти до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справу № 320/10955/23 за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державна казначейська служба України, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачка Є. А. Усенко

Судді: О. О. Банасько О. В. Кривенда

О. Л. Булейко М. В. Мазур

Ю. Л. Власов С. Ю. Мартєв

І. А. Воробйова К. М. Пільков

М. І. Гриців С. О. Погрібний

О. А. Губська О. В. Ступак

Ж. М. Єленіна І. В. Ткач

Л. Ю. Кишакевич О. С. Ткачук

В. В. Король В. Ю. Уркевич

Н. В. Шевцова