Справа № 440/16271/23
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 р. Справа № 440/16271/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.01.2024, головуючий суддя І інстанції: С.О. Удовіченко, м. Полтава, по справі № 440/16271/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Полтавській області

про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Полтавській області, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області (36014, м. Полтава вул. Пушкіна, 83, ЄРДПОУ 40108630 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 на підставі ст.117 КЗпП України його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, що при одноденному розмірі грошового забезпечення 658,18 грн. складає 180 днів * 658,18 грн. = 118472,4 грн. (сто вісімнадцять тисяч чотириста сімдесят дві грн. 40 коп.), оскільки датою звільнення є 31.01.2022;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області (36014, м. Полтава вул. Пушкіна, 83, ЄРДПОУ 40108630) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 на підставі ст.117 КЗпП України його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, що при одноденному розмірі грошового забезпечення 658,18 грн. складає 180 днів* 658,18 грн. = 118472,40 грн. (сто вісімнадцять тисяч чотириста сімдесят дві грн. 40 коп.), оскільки датою звільнення є 31.01.2022.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що що при звільненні зі служби в поліції 31.01.2022 відповідачем не нараховано та не виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні: частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час 2015 року у кількості три календарних дні, частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік у кількості шість календарних днів, щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби 22 роки за 2019 рік у кількості п`ятнадцять календарних днів, частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості дев`ять календарних днів, щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби 24 роки за 2021 рік у кількості п`ятнадцять календарних днів, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. Фактично така компенсація була виплачена позивачу відповідачем лише 23.09.2023 на виконання судового рішення. Таким чином, відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, що при одноденному розмірі грошового забезпечення 658,18 грн складає 180 днів х 658,18 грн. = 118472,40 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.01.2024 позовні вимоги було задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні зі служби в поліції грошової компенсації за невикористані дні відпусток у розмірі 1778,58 грн (одна тисяча сімсот сімдесят вісім гривень п`ятдесят вісім копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, з посиланням на порушення норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду № 440/16271/23 від 03.01.2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що оскаржуване рішення не грунтується на належних та допустимих доказах, судом допущено неповне з`ясування обставин справи, що мають істотне значення для розгляду справи.

Відповідач зазначає, що відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові судової палати Верховного Суду з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19: - Аналіз правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. Отже, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено доводи щодо безпідставності вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною четвертою статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що справа судом першої інстанції розглянута за правилами спрощеного провадження, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги відповідача не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив службу на посадах в Національній поліції (Головному управлінні Національної поліції в Полтавській області) з 07.11.2015 по 31.01.2022. Так, у період з 29.01.2021 по 31.01.2022 ОСОБА_1 проходив службу на посаді заступника начальника сектору кримінальної поліції відділення поліції №2 Полтавського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, що підтверджується послужним списком ОСОБА_1 .

Наказом Головного управління Національної поліції в Полтавській області "По особовому складу" від 31.01.2022 № 63 о/с згідно із Законом України "Про Національну поліцію" звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 частини першої статті 77 (через хворобу) підполковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника сектору кримінальної поліції відділення поліції №1 Полтавського районного управління поліції, 31 січня 2022 року. У наказі вказано, що при звільненні ОСОБА_1 має право на отримання грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку в кількості 03 календарних днів.

На час звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 мав такі залишки невикористаних відпусток за період з 07.1.2015 по 31.01.2022: частина щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час 2015 року у кількості 3 календарних дні; частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік у кількості 6 календарних днів; щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби 22 роки за 2019 рік у кількості 15 календарних днів; частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості 9 календарних днів; щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби 24 роки за 2021 рік у кількості 15 календарних днів, що підтверджується довідкою Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 20.02.2023 №65115/12/02/04-2023.

При звільненні позивача зі служби йому проведена 27.01.2022 виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 3 дні в сумі 1462,52 грн., що підтверджується довідкою Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 16.02.2023 №301/115/29/09/03-2023 та витягом із відомості №02 на виплату грошового забезпечення за лютий 2022 року.

При звільненні зі служби ОСОБА_1 не нараховано та не виплачено компенсацію за вказані вище невикористані 48 днів відпустки.

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність: щодо встановлення, нарахування та виплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за січень 2021 року в сумі 40 грн.77 коп. та з лютого 2021 року по січень 2022 року включно в сумі 427 грн. 50 коп. за кожен місяць, щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані частини оплачуваних відпусток в період з 07.11.2015 по 31.01.2022 в кількості 48 днів в сумі 31592,64 грн. та щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 на підставі ст. 117 КЗпП України його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, в сумі 118472,4 грн., позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Вказані обставини встановлені в рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 у справі №440/573/23, а відтак, в силу приписів статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, не підлягають доказуванню.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 у справі №440/573/23 адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (ідентифікаційний код 40108630, вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, 36014) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області, що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні: частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час 2015 року у кількості три календарних дні, частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік у кількості шість календарних днів, щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби 22 роки за 2019 рік у кількості п`ятнадцять календарних днів, частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості дев`ять календарних днів, щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби 24 роки за 2021 рік у кількості п`ятнадцять календарних днів, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні: частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час 2015 року у кількості три календарних дні, частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік у кількості шість календарних днів, щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби 22 роки за 2019 рік у кількості п`ятнадцять календарних днів, частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості дев`ять календарних днів, щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби 24 роки за 2021 рік у кількості п`ятнадцять календарних днів, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

23.09.2023 на картковий рахунок позивача надійшли кошти в сумі 19124,12 грн із припискою "зарахування: добровільне виконання судового рішення по справі №440/573/23 (компенсація за невикористані дні відпусток)".

Позивач звернувся до ГУНП в Полтавській області із запитом від 26.09.2023 щодо виплаченої суми грошової компенсації, у відповідь на який ГУНП в Полтавській області листом від 29.09.2023 №29/280аз проінформувало ОСОБА_1 про те, що грошова компенсація за невикористані дні відпусток ОСОБА_1 нарахована у розмірі 23756,67 грн (14847,92 грн./30 кал. дн. х 48 кал. дн.) та виплачена в сумі 19124,12 грн за вирахуванням податку з доходів фізичних осіб (18%) та військового збору (1,5%).

У подальшому, позивач звернувся до ГУНП в Полтавській області із заявою від 04.10.2023, в якій зазначив, що розмір грошової компенсації за невикористані дні відпусток повинен становити 19745,51 грн, а також йому має бути нараховано та виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно з листом ГУНП в Полтавській області від 10.10.2023 №29/Г-180 позивача повідомлено про те, що виплата середнього заробітку поліцейським за весь час затримки по день фактичного розрахунку такими нормативно-правовими актами як Закон України "Про Національну поліцію", постанова Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, не передбачена.

Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 на підставі ст.117 КЗпП України його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, що при одноденному розмірі грошового забезпечення 658,18 грн. складає 180 днів* 658,18 грн. = 118472,4 грн. (сто вісімнадцять тисяч чотириста сімдесят дві грн. 40 коп.), оскільки датою звільнення є 31.01.2022, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 1778,58 грн (визначено як добуток поступового множення суми виплаченої грошової компенсації за невикористані дні відпусток у сумі 19124,12 грн на середній розмір процентної ставки по кредиту у місячному обчисленні (за період затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з лютого 2022 року по липня 2022 року: ((19124,12 грн х 1,55%) х 6 місяців 2022 року).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, Законом № 2352-ІХ текст статті 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Указана редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала чинності з 19.07.2022.

Цей спір стосується стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні позивача зі служби в поліції на підставі статті 117 КЗпП України.

Колегія суддів зауважує, що зверненню до суду з цим позовом передувало те, що на виконання судового рішення у справі №440/573/23, за яким ГУНП в Полтавській області зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпуски за період з 2015 по 2021 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, позивачеві виплатили недоотриману суму виплат, але виплатили після того, як він вже був звільнений з військової служби з 31 січня 2022 року. Це й спонукало позивача вимагати на підставі статті 117 КЗпП України виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

Мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Ці висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 наведено формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що, якщо суд і може зменшити розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, то лише за формулою, запропонованою Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Колегія суддів вважає такі доводи апеляційної скарги помилковими.

Так, у своїх постановах від 08 червня 2023 року по справі № 340/681/20, від 11 серпня 2021 року по справі № 821/2093/16, від 27 квітня 2023 року по справі № 200/5415/20-а Верховний Суд неодноразово зауважував, що обговорюваний у справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

У цьому зв`язку потрібно зауважити, що аргументи позивача про подібність деяких обставин цієї справи і справи № 480/3105/19 ще не означає, що сума стягнення має бути співмірною чи такою самою.

Для приблизної оцінки розміру майнових втрат ОСОБА_1 , пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, судом першої інстанції було обрано спосіб зменшення середнього заробітку, запропонований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц, а саме: на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні з лютого 2022 року по липень 2022 року, за якими можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Так, суд першої інстанції, при обчисленні середнього розміру процентних ставок по кредитам за період з лютого 2022 року по липень 2022 року спирався на офіційні дані Національного банку України щодо облікової ставки, яка в середньому значенні за вказаний період становила 18,5 % річних або 1, 55 % за місяць (18, 5 %/12).

Враховуючи розмір грошової компенсації у сумі 19124,12 грн, виплата якої прострочена відповідачем, приймаючи до уваги тривалість затримки у місяцях з лютого 2022 р. по липень 2022 р., що складає 6 місяців та з урахуванням розміру середньозваженої облікової ставки НБУ в річному обчисленні з лютого 2022 року по липень 2022 року, судом першої інстанції було визначено обсяг відповідальності відповідача за несвоєчасний розрахунок з позивачем в еквівалентній сумі, яка становить 1778,58 грн. ((19124,12 грн х 1,55%) х 6 місяців 2022 року).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів зауважує, що спосіб, який застосував суд першої інстанції у цій справі має своє пояснення і тому, враховуючи, що суд першої інстанції при вирішенні цієї справи задіяв саме такий критерій (механізм) зменшення суми середнього заробітку, колегія суддів за встановлених обставин цієї справи не має переконливих аргументів для застосування інших способів та/чи суджень з приводу обставин, які можуть мати значення для визначення суми відшкодування на підставі частини другої статті 117 КЗпП України.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору по суті відповідає вимогам ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача у справі.

Стосовно заяви про вирішення питання щодо розподілу витрат, понесених позивачем під час апеляційного розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Колегія суддів встановила, що 01.03.2024 між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Юридичний Альянс» укладено Договір про надання правової допомоги та представництва.

На підставі акта №1/1 про прийняття-передачі наданих послуг від 08.03.2024 яким узгоджено надати правову допомогу у вигляді підготовки та складення відзиву на апеляційну скаргу до Другого апеляційного адміністративного суду. Сторони погодили, що фіксований гонорар та витрати Адвокатського об`єднання «Юридичний Альянс» за надані послуги складає 3000 грн.

Колегія суддів встановила, що представником позивача адвокатом Рак А.С. був складений та поданий відзив на апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.01.2024 року по справі № 440/16271/23. Зазначене свідчить про проведену адвокатом роботу в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду викладені у постанові від 14.11.2019 у справі № 826/15063/18, згідно яких:…суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в додатковій постанові від 11.12.2019 року по справі №2040/6747/18 надання правової допомоги з приводу вирішення навіть певної (усієї) сукупності процесуальних питань в апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з адміністративним позовом, оскільки первинна - більш складна, об`ємна і потребує повного аналізу обставин справи та нормативно-правової бази.

В будь-якому випадку надання правової допомоги з приводу вирішення певної (усієї) сукупності питань в апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з адміністративним позовом. Первинна - більш складна, об`ємна і потребує повного аналізу обставин справи і нормативно-правової бази.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.05.2023 року у справі №640/2756/19.

Колегія суддів зазначає, що участь одного адвоката при розгляді справи в суді апеляційної інстанцій (адвокат Рак А.С.), що брав участь у даній справі як представник позивача в суді апеляційної інстанції свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що, поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг в межах їх повторного вивчення.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.11.2020 року у справі №520/7431/19.

Колегія суддів вважає, що заявлений у відзиві на апеляційну скаргу представником позивача розмір відшкодування витрат позивача на правову допомогу в суді апеляційної інстанцій у розмірі 3000 грн. є суттєво завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення заявленого представником позивачем клопотання, та розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, складає 1500 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення-без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.01.2024 по справі № 440/16271/23 - залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Полтавській області (, вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, 36014) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції в сумі 1500,00 грн (одна тисяча п`ятсот гривень 00 копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді С.П. Жигилій Л.В. Любчич