Справа № 460/1203/24
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2025-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 460/1203/24 пров. № А/857/22095/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року, прийняте суддею Гудимою Н.С. у м.Рівне у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУ ПФУ в Рівненській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі ГУ ПФУ в Чернівецькій області) про визнання протиправним та скасування рішення №62 від 09.10.2023 про відмову у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №796), зобов`язання призначити та виплачувати пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону №796, починаючи з дати звернення за призначенням пенсії, а саме: з 02.10.2023.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 09.10.2023 №62 про відмову в призначенні пенсії; зобов`язано ГУ ПФУ в Чернівецькій області призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону №796 з 21 серпня 2023. В задоволенні позовних вимог до ГУ ПФУ в Рівненській області - відмовлено.

Суд виходив з того, що саме посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.10.2019 у справі №212/12245/13-а.

Також суд зазначив, що факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення також засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17, від 10.04.2019 у справі №162/760/17 та постановах Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17, від 26.07.2023 у справі №460/2589/20.

Довідкою від 08.08.2023 за №956, зокрема засвідчено факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення у періоди з 26.04.1986 по 23.07.1987.

Суд звернув увагу на те, що проживання позивача на території 3 зони гарантованого добровільного відселення у період з 26.04.1986 по 31.07.1986 дає їй право на зменшення пенсійного віку на 3 роки (початкова величина) при призначенні пенсії за віком.

Суд зазначив, що дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачці пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ в Чернівецькій області.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ГУ ПФУ в Чернівецькій області подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що проживання станом на 01 січня 1993 становить 2 роки 7 місяців 9 днів, що не дає права на призначення пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону №796. Періоди проживання враховано відповідно до даних довідки №956 від 08.08.2023, виданої Висоцькою сільською радою Сарненського району Рівненської області. При цьому до періодів проживання на радіоактивній території не враховано період з 01.09.1986 по 15.07.1987, оскільки в даний період заявниця згідно диплому НОМЕР_1 навчалась в СПТУ №59 м. Львова.

До страхового стажу зараховано всі періоди згідно наданих документів, окрім періоду з 04.12.1989 по 14.05.1990 оскільки записи в трудовій книжці засвідчено нечитабельною печаткою, однак даний період зараховано до страхового стажу доглядом за дитиною до досягнення 3 -х років. Водночас було рекомендовано заявниці, з метою визначення права на призначення пенсії відповідно до ст. 55 Закону №796 надати підтверджуючу довідку за вказаний період роботи із зазначенням інформації про те, в якому саме населеному пункті працювала ОСОБА_1 .

За результатами розгляду заяви та доданих документів прийнято рішення відмовити в призначенні пенсії за віком згідно ст. 55 Закону №796, у зв`язку із тим, що документами не підтверджено проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років.

Просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою відмовити в позові.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Висоцьк Дубровицького району Рівненської області. Зареєстроване місце проживання позивачки з 24.02.1988 с.Висоцьк.

Позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3).

Зазначені обставини підтверджуються паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим Дубровицьким РВ УМВС України в Рівненській області, посвідченням серії НОМЕР_3 .

Довідкою від 08.08.2023 за №956, виданою виконавчим комітетом Висоцької сільської ради Сарненського району Рівненської області, підтверджується, що позивач дійсно зареєстрована і постійно проживає в с.Висоцьк Сарненського (раніше, Дубровицького) району Рівненської області з 20.08.1969 по 23.07.1987, з 05.12.1988 по 25.10.1989, з 27.08.1991 по грудень 1992, з грудня 1992 по 31.12.1995, з 01.01.1996 по 31.12.2000, з 01.01.2001 по 31.12.2005, з 01.01.2006 по 31.12.2010, з 01.01.2011 по 31.12.2015, з 01.01.2016 по 31.12.2020, з 01.01.2021 по цей час.

02.10.2023 позивач звернулася до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За принципом екстериторіальності заява та додані до неї документи були передані до ГУ ПФУ в Чернівецькій області для вирішення питання про призначення пенсії.

Так, 09.10.2023 ГУ ПФУ в Чернівецькій області прийнято рішення №62 про відмову у призначенні пенсії, у зв`язку із тим, що документами не підтверджено проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років.

Згідно із зазначеним рішенням:

- вік заявниці становить 54 роки;

- страховий стаж становить 24 роки 0 місяців 27 днів;

- період проживання на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 2 роки 7 місяців 9 днів.

Листом від 16.10.2023 ГУ ПФУ в Рівненській області повідомив позивача про прийняте рішення.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII визначено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.03.2003 №1058-ІV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За змістом статті 9 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі як і раніше - Закон № 796) особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Відповідно до статті 49 Закону №796 пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до абзацом 1 частини 1 статті 55 Закону №796, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796 передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 (ч.2 ст.55 Закону №796).

Тобто, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 3 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки (з 26.04.1986 по 01.01.1993) проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років. Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії, не може перевищувати 6 років.

Спір між позивачем та відповідачем у цій справі фактично виник щодо наявності чи відсутності факту постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення та, відповідно, права користуватися пільгами, встановленими Законом №796, зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Судом із матеріалів справи встановлено, що в періоди з 26.04.1986 по 23.07.1987 (1 рік, 2 місяці, 28 днів), з 05.12.1988 по 25.10.1989 (10 місяців, 21 день), з 27.08.1991 по грудень 1992 (1 рік, 3 місяці, 5 днів), з грудня 1992 по 31.12.1995 (3 роки, 1 місяць, 0 днів), з 01.01.1996 по 31.12.2000 (5 років), з 01.01.2001 по 31.12.2005 (5 років), з 01.01.2006 по 31.12.2010 (5 років), з 01.01.2011 по 31.12.2015 (5 років), з 01.01.2016 по 31.12.2020 (5 років), з 01.01.2021 по 08.08.2023 (дату видачі довідки №956) (2 роки, 7 місяців, 8 днів) позивачка проживала в селі Висоцьк Сарненського (Дубровицького) району Рівненської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 № 106, віднесене до зони гарантованого добровільного відселення.

Разом з цим, позивач має посвідчення потерпілого Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_3 . Ця категорія та посвідчення потерпілого надається за умови проживання у зонах гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше трьох років. Посвідчення позивача є дійсним та доказів позбавлення його статусу потерпілої особи судами не встановлено.

Документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Закону №796 є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (частина 3 статті 65 Закону №796).

Згідно з абз. 3 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51 «Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (яка була чинною на момент видачі позивачу посвідчення) (далі - Порядок №51) передбачено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, чи таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Пунктом 10 Порядку №51 встановлено, що посвідчення видаються особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше трьох років, - на підставі довідки встановленого зразка.

Відповідно до п. 2 Порядку №51 посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», іншими актами законодавства.

Зазначене кореспондується зі змістом частини 3 статті 65 Закону №796.

Таким чином, Законом №796 та Порядком №51 передбачено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.

На підставі зазначеного, питання проживання позивачем не менше трьох років у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 вирішувалось при наданні статусу потерпілої особи.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24.05.2024 у справі № 460/17257/23.

З приводу покликання апелянта на те, що позивачка у період з 01.09.1986 по 15.07.1987 навчалася у СПТУ №59 м.Львова, тобто фактично проживала у м.Львів, територія якого не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 15 Закону №796 підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Тобто, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Довідкою від 08.08.2023 №956, зокрема засвідчено факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення у періоди з 26.04.1986 по 23.07.1987.

Щодо покликання відповідача на не зарахування до страхового стажу позивача періодів 04.12.1989 по 14.05.1990, оскільки записи в трудовій книжці засвідчено нечитабельною печаткою, то колегія суддів вважає, що дані трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідними довідками органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що проживання позивача на території 3 зони гарантованого добровільного відселення у період з 26.04.1986 по 31.07.1986 (незалежно від часу проживання в цей період) дає їй право на зменшення пенсійного віку на 3 роки (початкова величина) при призначенні пенсії за віком.

Враховуючи наявність у позивача посвідчення «Потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також довідку органу місцевого самоврядування, які підтверджують факт проживання позивача з 26.04.1986 по 08.08.2023 на території зони гарантованого добровільного відселення (категорія 3) понад 34 роки, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до ст. 55 Закону №796 (3 роки початкова величина; 3 роки додатково -за повних 6 років проживання в зоні гарантованого добровільного відселення).

Частиною третьою статті 55 Закону №796 визначено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017.

Починаючи з 1 січня 2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2023 по 31 грудня 2023 - не менше 30 років.

При цьому, частиною першою статті 55 Закону №796 обумовлено, що особам, з числа постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії (абз. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №1058-ІV).

Враховуючи вимоги Законів №796 та №1058-ІV, право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років позивачка набуває в 54 років та за наявності страхового стажу (на момент досягнення 54-го віку) 24 років.

Зі змісту спірного рішення та матеріалів справи судом встановлено, що на день звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії позивачка досягнула 54 річного віку та має страховий стаж 24 роки 27 днів.

Відповідно до пункту 1 статті 45 Закону №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки позивачка досягла пенсійного віку 20.08.2023, з урахуванням його зменшення на 6 років відповідно до положень статті 55 Закону №796 20.08.2023, а звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення такої пенсії відбулося 02.10.2023, то порушене право ОСОБА_1 слід відновити з 21.08.2023 (з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку), а не 02.10.2023 як просила позивачка у позові, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, колегія суддів не надає оцінки судовому рішенню в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області залишити без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року у справі № 460/1203/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар