Справа № 380/14656/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 380/14656/24 пров. № А/857/25097/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізко І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року (головуючий суддя Кондратюк Ю.С.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в м. Львові у справі № 380/14656/24 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області про визнання протиправними та скасування рішень,-

В С Т А Н О В И В :

01.07.2024 Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області, у якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області від 10.04.2024 № 055139 про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000,00 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірним у цій справі є питання правомірності стягнення саме з власника транспортного засобу адміністративно-господарських санкцій та визначення такого власника перевізником. Суд першої інстанції вказав, що приписи ст. 60 Закону № 2344-III передбачають наявність спеціального суб`єкта відповідальності - автомобільного перевізника. Суд першої інстанції зазначив, що положення ст. 60 Закону № 2344-III не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт. Суд першої інстанції дійшов висновку, що автомобільним перевізником у даному випадку є ТОВ «Надрагідробурмаш», тому застосування до позивача, як власника транспортного засобу, адміністративно-господарського штрафу за порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» є протиправним, а тому спірна постанова підлягає скасуваню.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Державної служби України з безпеки на транспорті подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року та в позові відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суб`єктом правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», може бути лише суб`єкт господарювання. Скаржник зазначає, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Скаржник стверджує, що положеннями спеціального закону покладено на перевізника обов`язок з забезпечення, а водія - пред`явлення для перевірки відповідних документів. Скаржник вказує, що у випадку відсутності товаро-транспортної накладної або її обов`язкових реквізитів, для перевізника настають наслідки передбачені ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» у вигляді застосування адміністративно-господарського штрафу. Скаржник наголошує, що будь-яких належних та допустимих доказів про те, що на момент перевірки суб`єктом відповідальності була інша особа, та про те, що вказаний транспортний засіб не був у користуванні позивача не надано та матеріали справи відповідних доказів не містять, а тому такий договір фактично не виконувався та транспортний засіб насправді не був переданий іншій особі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, зазначає, що рішення суду першої інстанції є законим та обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що постановою Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 055139 від 10.04.2024 фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

В оскаржуваній постанові № 055139 від 10.04.2024 вказано, що автомобільний перевізник ФОП ОСОБА_1 , використовуючи для перевезення транспортний засіб MAN, н.з. НОМЕР_1 , 26.02.2024, допустив порушення законодавства про автомобільний транспорт, а саме перевізник не забезпечив водія оформленою товарно-транспортною накладною або іншим визначеним законодавством документом, протоколом перевірки та адаптації тахографа, тахограф не встановлений, що передбачено наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 за № 340, відповідальність за яке передбачено ч. 1 абз. 3 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт». Постановою № 055139 від 10.04.2024 визначено стягнути з ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн.

16.03.2024 року на адресу позивача надійшов лист від відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті з повідомленням про розгляд матеріалів справи про порушення законодавства.

10.04.2024 відбувся розгляд вказаної справи, зареєстрованої в управлінні за № 581, за результатами розгляду якої відповідачем прийнята постанова № 055139 від 10.04.2024, яка 07.06.2024 направлена листом з повідомленням на поштову адресу позивача.

11.06.2024 позивач отримав лист від відповідача із повідомленням від 06.06.2024 за вихідним № 48628/31/24-24 про звернення постанови № 055139 від 10.04.2024 до примусового виконання.

Не погоджуючись із постановою № 055139 від 10.04.2024, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ч.10 ст.6 Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон №2344-III) на території України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, у сфері міжнародних автомобільних перевезень здійснює: габаритно-ваговий контроль транспортних засобів у зонах габаритно-вагового контролю.

За змістом ст.1 Закону №2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно зі ст.33 Закону №2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Частина 1 ст.34 Закону №2344-III автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.

Відповідно до ч.1 ст.47 Закону №2344-III до внутрішніх перевезень вантажів відносяться перевезення вантажів між пунктами відправлення та призначення, розташованими в Україні, та комплекс допоміжних операцій, пов`язаних з цими перевезеннями, а також технологічні перевезення вантажів, що здійснюються в межах одного виробничого об`єкта без виїзду на автомобільні дороги загального користування.

Відповідно до ч.1,2 ст.48 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

При оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити: дата і місце складання; вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення; вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто; пункти завантаження і розвантаження.

Наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року №363, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 року за №128/2568, затверджені Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі -Правила №363).

Згідно з розділом 1 Правил №363 товарно-транспортна накладна єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Отже, відомості щодо перевізника зазначаються в ТТН, яка надається працівникам Укртрансбезпеки для перевірки. Під час руху основним і єдиним юридичним документом, який надає відомості про автомобільного перевізника і про перевезення вантажу, є товарно-транспортна накладна. Цей документ використовується для внутрішніх перевезень в межах України.

Так, у постанові від 22 лютого 2024 року по справі №520/4486/23 Верховний Суд зазначив, що відомості щодо перевізника зазначаються в ТТН, яка надається працівникам Укртрансбезпеки для перевірки, оскільки під час руху основним документом, який надає відомості про автомобільного перевізника і про перевезення вантажу, є ТТН, яка використовується для внутрішніх перевезень в межах України.

Згідно з абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-ІІІ за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За змістом п.14 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок №1567), рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.

Пункт 15 Порядку №1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Відповідно до п.16 Порядку №1567 рейдова перевірка може проводитися однією посадовою особою Укртрансбезпеки.

Згідно з п.20, 21 Порядку №1567 виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму. У разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Пункти 25- 27 Порядку №1567 передбачають, що справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення. Справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням. У разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі. За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

Розглядати справи про накладення адміністративно-господарських штрафів за порушення, зазначені у цій статті, мають право посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.

За пунктом 25 Порядку №1567, справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Апеляційний суд зазначає про те, що позивачем не ставляться під сумнів висновки органу державного контролю щодо встановлених перевіркою порушень вимог Закону України «Про автомобільний транспорт». Неправомірність застосування штрафних санкцій скаржник пов`язує виключно з тим, що він у спірному випадку не виступав перевізником, а отже до нього не можуть бути застосовані штрафні санкції.

Так, абзац 3 частини 1 статті 60 Закону №2344-III передбачає, що суб`єктом відповідальності за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - є автомобільний перевізник.

У розумінні вимог ст.1 Закону №2344-III - автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

Послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

У постанові від 14 грудня 2023 року у справі №140/6000/22 Верховний Суд зазначив, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена ст. 60 Закону №2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу. Також ВС зазначив, що першочерговим є належне установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, та в кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять інформацію щодо предмета перевірки, зокрема про автомобільного перевізника.

Як це правильно встановлено судом першої інстанції, позивач є власником транспортного засобу марки MAN 19.403 FLS/N; реєстраційний номер НОМЕР_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; рік випуску 1997, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

Актом проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № АР014476 від 26.02.2024 зафіксовано, що перевізник не забезпечив водія оформленою товарно-транспортною накладною або іншим визначеним законодавством документом, протоколом перевірки та адаптації тахографа, тахограф не встановлений, що передбачено наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07 червня 2010 року за № 340, чим порушив ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт». Водій ОСОБА_2 із вказаним актом ознайомлений, зауваження у акті відсутні.

Слід зауважити, що відповідно ст. ст. 908, 909 ЦК України, перевезення вантажу, здійснюється за договором перевезення. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Водночас, ст.50 Закону №2344-III передбачено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Як підставу протиправності накладення адміністративно-господарських санкцій позивач покликається на договір оренди транспортного засобу від №01/09-23 від 01.09.2023, який укладений ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Надрагідробурмаш» відповідно до умов якого: ОСОБА_1 передає ТОВ «Надрагідробурмаш» у тимчасове платне користування автомобіль марки: MAN 19.403 FLS/N; реєстраційний номер: НОМЕР_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ; рік випуску: 1997 рік. Строк дії даного договору - до 31.12.2024.

Згідно з інформацією, наведеною у Витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності ФОП ОСОБА_1 є надання в оренду вантажних автомобілів.

У полісі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за № 214612911, що був чинним до 15.05.2024 включно, страхувальником т.з. марки MAN 19.403 FLS/N р.н.з. НОМЕР_1 вказано ТОВ «Надрагідробурмаш». Така ж інформація зазначена і у полісі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 220883641.

Відповідно до листа ТОВ «Надрагідробурмаш» від 18.06.2024 № 01-06/2024.78 ТОВ «Надрагідробурмаш» підтверджує використання орендованого у ФОП ОСОБА_1 транспортного засобу марки: MAN 19.403 FLS/N; реєстраційний номер: НОМЕР_1 , зокрема під час здійснення ним вантажних перевезень 26.02.2024 та перебування водія ОСОБА_2 , який здійснював перевезення вантажу з використанням транспортного засобу марки MAN реєстраційний номер: НОМЕР_1 , у трудових відносинах із ТОВ «Надрагідробурмаш», про що подано Наказу № 22-к від 31.08.2023 про прийняття на роботу ОСОБА_2 водієм автотранспортних засобів.

Так, відповідно до товарно-транспортної накладної №00132 від 26.02.2024, яка долучена позивачем до позовної заяви, автомобільним перевізником зазначено ТОВ «Надрагідробурмаш».

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи апелянта щодо правомірності оскаржуваної постанови зокрема і з тих підстав, що під час перевірки контролюючий суб`єкт в силу вимог ст.48 Закону №2344-III мав законне право просити у водія ОСОБА_2 не тільки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортну накладну або інший визначений законодавством документ на вантаж, а й інші документи, передбачені законодавством, зокрема поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Так, поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів долучений до матеріалів справи та був чинний до 15.05.2024, а страхувальником т.з. марки MAN 19.403 FLS/N р.н.з. НОМЕР_1 вказано ТОВ «Надрагідробурмаш».

Отже, навіть за відсутності товарно-транспортної накладної на момент перевірки відповідач на підставі інших документів мав можливість на місці встановити дійсного перевізника, що в даному випадку зроблено не було, а відтак така перевірка не відповідає принципам об`єктивності, повноти, безпосередності та всебічності.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що автомобільним перевізником у даному випадку є ТОВ «Надрагідробурмаш», тому застосування до позивача, як власника транспортного засобу, адміністративно-господарського штрафу за порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» є протиправним.

Крім того, правильними є висновки суду першої інстанції, що позивач був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт та мав право бути присутнім при такому розгляді та надати свої пояснення. Однак, не прибуття позивача на розгляд справи та неподання контролюючому органу доказів щодо належного перевізника не можуть слугувати підставою настання для позивача відповідальності, передбаченої ст. 60 Закону України « Про автомобільний транспорт».

Суд апеляційної інстанції зазначає, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах. Поміж тим, у випадку порушення перевізником законодавства про автомобільний транспорт, тягар відповідальності не може бути покладений на власника транспортного засобу, який у даному випадку не є автомобільним перевізником.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію у такій категорії справ, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції, що поведінка відповідача у спірних правовідносинах не відповідає визначеному ч. 2 ст. 2 КАС України критерію законності, що є наслідком постанову від 10.04.2024 №ПШ 055139 про застосування адміністративно-господарського штрафу визнати протиправною та скасувати.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року у справі №380/14656/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко