Справа № 200/7056/24
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2025-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року справа №200/7056/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги представника позивача Посвалюк Вікторії Володимирівни та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року (повне судове рішення складено 30 жовтня 2024 року) у справі № 200/7056/24 (суддя в І інстанції Буряк І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач-1, ГУ ПФУ в Запорізькій області) та Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - відповідач-2, ГУ ПФУ в Донецькій області), в якому просила:

визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії ГУ ПФУ в Запорізькій області від 27.09.2024 №93;

зобов`язати ГУ ПФУ в Донецькій області повторно розглянути заяву про призначення пенсії, подану ОСОБА_1 20 вересня 2024 року з урахуванням висновків суду та призначити їй достроково пенсію за віком на підставі пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV) як особі з числа військовозобов`язаних, якій надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551-XII) з дня її звернення 20 вересня 2024 року.

В обґрунтування позову вказано, що 20 вересня 2024 року позивач звернулась до органів Пенсійного фонду України особисто через Відділ обслуговування громадян №4 (сервісний центр), який розташований за адресою: м. Дружківка, вул. Ярослава Мудрого, 40, із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Після опрацювання зазначеної заяви та наданих документів за принципом екстериторіальності було визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 27.09.2024 № 93 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано: період роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 01.06.2006 по 02.08.2006, оскільки в Державному реєстрі застрахованих осіб відсутня сплата страхових внесків; період перебування в центрі зайнятості згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 14.04.1999 по 10.10.1999, оскільки згідно ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» отримання матеріальної допомоги не передбачено. Одночасно в рішенні зазначено, що додані позивачкою документи до заяви не підтверджують, що вона належить до осіб з числа резервістів і військовозобов`язаних, тому підстави для призначення дострокової пенсії за віком відсутні.

Позивач, вважаючи протиправною відмову у призначені дострокової пенсії, звернулась до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 27.09.2024 №93 в частині відмови у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 01.06.2006 по 02.08.2006.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.06.2006 по 02.08.2006 згідно записів у трудовій книжці.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 27.09.2024 № 93;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву про призначення пенсії, подану ОСОБА_1 20 вересня 2024 року з урахуванням висновків суду та призначити їй достроково пенсію за віком на підставі пункту 4 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV як особі з числа військовозобов`язаних, якій надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII з дня її звернення 20 вересня 2024р.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що на час набуття позивачем статусу учасника бойових дій чинним законодавством України не передбачалось здійснення будь-якого посилання у посвідченні учасника бойових дій на пункт та статтю Закону № 3551-XII. Форма довідки № 05/2356 від 15.07.2016 затверджена на час її видачі визначеною формою у відповідності до постанови КМУ від 20.08.2014 № 413, додаток 1 в редакції, чинній на момент видання.

Приймаючи судове рішення, суд першої інстанції, на думку позивача, помилково послався на позицію Верховного суду України від 29 вересня 2020 року у справі № 263/14242/17, в якій зазначено, що правом на дострокове призначення пенсії за віком за визначених умов наділені не всі особи зі статусом учасника бойових дій, а тільки ті особи, які є військовослужбовцями, резервістами чи військовозобов`язаними, або особами, які у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення. При цьому, судом при розгляді справи було встановлено, що позивач є учасником бойових дій, як працівник ЗСУ, але не є військовозобов`язаним.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач-1 також подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В своїй апеляційній скарзі відповідач-1 зазначив, що відповідачем період роботи позивача з 01.06.2006 по 02.08.2006, згідно з записами трудової книжки НОМЕР_2 від 23.11.1992, до страхового стажу не зараховано, оскільки відповідно до довідки ОК-5 в Державному реєстрі застрахованих осіб відсутні відомості про сплату страхових внесків за цей період.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційних скаргах, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що з трудової книжки позивачки НОМЕР_2 від 23.11.1992 убачається, що з 03.05.2007 позивача призначено на посаду спеціаліста кадрового резерву Дружківського міськвійськкомату, присвоєно 14 ранг державного службовця. З 31.10.2020 звільнена за переведенням до ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 01.11.2020 прийнята до ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаду головного спеціаліста, має 8 ранг державного службовця. З 13.07.2021 звільнена за переведенням до ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 14.07.2021 прийнята на посаду головного спеціаліста відділення рекрутингу та комплектування до ІНФОРМАЦІЯ_2 , присвоєно 7 ранг державного службовця в межах категорії «В», де працює по теперішній час.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданого управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_4 06.10.2016.

Довідка від 15.07.2016 №05/2356, видана ІНФОРМАЦІЯ_3 , містить інформацію, що працівник Збройних Сил України ОСОБА_1 , 01.01.2016 по 15.07.2016 безпосередньо брала участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, захисті незалежності суверенітету та територіальної цілісності України а районі/районах проведення антитерористичної операції.

Перебувала у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей забезпечення її проведення з метою виконання службових (бойових) завдань на посаді головного спеціаліста відділу ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі наказу командира ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по стройовій частині від 30.06.2016 №184.

22.12.2021 позивачкою було укладено контракт про проходження громадянином України служби у військовому резерві Збройних Сил України.

15.12.2023 позивачці видано тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_5 , військове звання - солдат.

20 вересня 2024 року позивач звернулась до органів Пенсійного фонду України особисто через Відділ обслуговування громадян №4 (сервісний центр), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону № 1058-IV.

Рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області від 27.09.2024 № 93 позивачці відмовлено у призначенні пенсії, визначальною підставою відмови зазначено, що додані до заяви документи не підтверджують, що позивач належить до осіб з числа резервістів і військовозобов`язаних, тому для призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону № 1058-IV немає підстав. Також спірним рішенням відмовлено позивачці у зарахуванні періодів з 14.04.1999 по 10.10.1999 та з 01.06.2006 по 02.08.2006.

Отже, як вбачається зі змісту позовної заяви та відзиву на позов, спірним питанням у справі є правомірність рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії у відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону № 1058-IV.

З приводу спірних правовідносин слід зазначити наступне.

Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон № 1058-IV.

Статтею 1 зазначеного Закону визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

За змістом абзацу 1 частини 2 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV).

Відповідно до частини 1 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно із статтею 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 01.06.2006 по 02.08.2006 працювала бухгалтером у ТОВ «Керамлайн», вказаний стаж не зарахований, у зв`язку із відсутністю інформації про сплату страхових внесків.

Відповідно до довідки ОК-5 в Державному реєстрі застрахованих осіб наявні відомості про нарахування заробітної плати позивачці, проте відсутні відомості про сплату страхових внесків за цей період.

За приписами ч.6 ст.20 Закону № 1058-IV страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (ч.12 ст.20 Закону № 1058-IV).

Згідно з п.10 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464) страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок

Зокрема ч.1 ст.4 Закону № 2464 встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці.

Згідно з ч. 2. ст. 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Податковим кодексом України встановлено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку ( п. 171.1 ст. 171).

Згідно ч.1 ст.16 Закону № 1058 застрахована особа має право, зокрема, отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, у тому числі в письмовій формі.

З аналізу наведених норм законів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що несвоєчасна сплата підприємством загальнообов`язкових страхових внесків не повинна порушувати конституційні права позивачки, зокрема, її право на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду та відповідальність за нарахування, утримання та виплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати покладена на роботодавця, який виплачує такі доходи на користь платника податку внаслідок чого несвоєчасна сплата єдиного внеску роботодавцем не може позбавляти працівників підприємства права на зарахування періоду роботи працівника до страхового/пільгового стажу, фактично, позбавляючи особу права власності на пенсію у належному розмірі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а(2а/208/245/16) та від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а.

Отже, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Щодо підстав не зарахування до страхового стажу періоду з 14.04.1999 по 10.10.1999.

Частиною 1 ст. 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 56 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XII) передбачено, що до стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Статтею 25 Закону України від 1 березня 1991 року № 803-XII «Про зайнятість населення» (далі Закону № 803-XII), у редакції, чинній в період отримання позивачкою матеріальної допомоги по безробіттю, було передбачено, що держава створює умови незайнятим громадянам у поновленні їх трудової діяльності та забезпечує їм такі види компенсацій:

а) надання особливих гарантій працівникам, вивільнюваним з підприємств, установ, організацій;

б) виплата матеріальної допомоги в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації;

в) виплата в установленому порядку допомоги по безробіттю, матеріальної допомоги по безробіттю;

г) подання додаткової матеріальної допомоги безробітному громадянину і членам його сім`ї з урахуванням наявності осіб похилого віку і неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні.

Згідно з ч. 1 ст. 31 «Матеріальна допомога по безробіттю» Закону № 803-XII було встановлено, що безробітні після закінчення строку виплати допомоги по безробіттю можуть одержувати протягом 180 календарних днів матеріальну допомогу по безробіттю у розмірі до 75 процентів встановленої законодавством мінімальної заробітної плати за умови, що середньомісячний сукупний доход на члена сім`ї не перевищує встановленого законодавством неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

У разі смерті безробітного або особи, яка перебувала на його утриманні, членам сім`ї безробітного або особі, яка здійснювала поховання, виплачується допомога на поховання у розмірі, встановленому законодавством.

Кожному з членів сім`ї, які перебувають на утриманні безробітного, а також громадянам, у яких закінчився строк виплати допомоги по безробіттю, матеріальної допомоги по безробіттю, подається одноразова матеріальна допомога у розмірі 50 процентів установленої законодавством мінімальної заробітної плати.

Умови подання матеріальної допомоги по безробіттю та іншої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Законом України від 23 лютого 2006 року № 3483-IV «Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість» у «в» ст. 25 Закону № 803-XII слова "матеріальної допомоги по безробіттю" виключені. Також виключено ст. 31 Закону № 803-XII.

Аналогічні зміни були внесені також до Закону України від 2 березня 2000 року № 1533-III «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Отже, Законом № 803-XII у спірний період (з 14.04.1999 по 10.10.1999) були передбачені окремі компенсації, зокрема, «допомога по безробіттю» і «матеріальна допомога по безробіттю».

Указані компенсації не виключають одна одну, оскільки «матеріальна допомога по безробіттю» може надаватися тільки після закінчення строку виплати допомоги по безробіттю за визначених ст. 31 Закону № 803-XII умов.

Закон № 1788-XII і Закон № 1058-IV передбачають право особи на включення до страхового стажу періоду одержання «допомоги по безробіттю». Водночас пенсійне законодавство як на момент отримання позивачкою «матеріальної допомоги по безробіттю» так і після цього не передбачало включення періоду отримання цієї компенсації (матеріальної допомоги по безробіттю) до страхового стажу.

У суду відсутні підстави вважати, що вказаними законодавчими актами законодавець надав право особам на включення до їх страхового стажу (стажу роботи) періоду отримання «матеріальної допомоги по безробіттю» після закінчення строку виплати «допомоги по безробіттю».

Тому відповідачем правомірно не зараховано до страхового стажу позивачки період отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 14.04.1999 по 10.10.1999, з підстав, що зарахування такого періоду не передбачено, зокрема ст. 24 Закону № 1058-IV.

Слід зазначити, що апеляційна скарга представника позивача не містить жодних доводів щодо незгоди з цією частиною судового рішення.

Щодо призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону № 1058-IV.

Пунктом 4 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних відносин, встановлено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи з числа резервістів, військовозобов`язаних і осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус сім`ї загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України відповідно до абзаців четвертого і п`ятого частини першої статті 10-1 зазначеного Закону, а також абзацу шостого частини першої статті 10-1 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Згідно із пунктом 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) учасниками бойових дій визнаються, зокрема, військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані, добровольці Сил територіальної оборони) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, особи начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, особи, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

На час надання позивачці статусу учасника бойових дій діяла наступна редакція пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ: «учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо соціального захисту постраждалих учасників Революції Гідності та деяких інших осіб» від 22 травня 2018 року № 2443-VIII, який набрав чинності 25 липня 2018 року, у Законі № 3551-ХІІ в абзаці першому пункту 19 статті 6 слова «та працівники» і «працівники» виключено.

Згідно із пунктом 20 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій визнаються, зокрема особи, які у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 263/14242/17, правом на дострокове призначення пенсії за віком за визначених умов наділені не всі особи зі статусом учасника бойових дій, а тільки ті особи, які є військовослужбовцями, резервістами чи військовозобов`язаними, або особами, які у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Так, у частині дев`ятій статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» містяться визначення категорій громадян України щодо військового обов`язку, відповідно до яких:

військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу;

військовозобов`язані - це особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;

резервісти - це особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.

Судами встановлено, що позивач є особою, якій надано статус учасника бойових дій як працівнику Збройних Сил України, яка безпосередньо брала участь в АТО, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення АТО.

На час надання такого статусу позивачка працювала спеціалістом (головним спеціалістом), будучи державним службовцем.

22.12.2021 позивачкою було укладено контракт про проходження громадянином України служби у військовому резерві Збройних Сил України.

Тобто, на час надання статусу учасника бойових дій, позивач не мала статусу військовослужбовця, резервіста чи військовозобов`язаного, не у зв`язку із наявністю статусу військовослужбовця, резервіста чи військовозобов`язаного їй надано статус учасника бойових дій, а тому на неї не розповсюджуються пільги щодо призначення дострокової пенсії за віком згідно із пунктом 4 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 02.08.2022 у справі № 360/2417/21, від 07.09.2022 у справі № 219/5161/17.

Отже, апеляційна скарга представника позивача задоволенню не підлягає.

Підсумовуючи наведене вище, місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 27.09.2024 №93 в частині відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи з 01.06.2006 по 02.08.2006 та зобов`язання відповідача-1 зарахувати вказаний період роботи до страхового стажу позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків місцевого суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника позивача Посвалюк Вікторії Володимирівни та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року у справі № 200/7056/24 залишити без змін.

Повне судове рішення 13 лютого 2025 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

І. Д. Компанієць