Справа № 480/9446/24
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2025-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2025 року Справа № 480/9446/24

Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравченка Є.Д., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/9446/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про відмову у звільненні з військової служби у запас солдата ОСОБА_1 відповідно до абзацу третього підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю першої чи другої групи, оформлене листом від 10.09.2024 № 1/14/9-1759;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України звільнити з військової служби у запас кулеметника ІНФОРМАЦІЯ_4 військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України солдата ОСОБА_1 відповідно до абзацу третього підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю першої чи другої групи на підставі поданого рапорта від 18.09.2024.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є військовослужбовцем, та на час звернення до суду проходить службу за призовом під час мобілазації на особливий період у військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України. Позивач зазначає про те, що відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» має право на звільнення з військової служби, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю I групи, про що ним було подано відповідний рапорт. До рапорту були додані документи, що підтверджують наявність у нього дружини з числа осіб з інвалідністю I групи та факт необхідності здійснювати постійний догляд за нею. За наслідками розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби у запас, командиром військової частини НОМЕР_2 прийнято рішення, яке оформлено листом (вих. № 1/14/9-1759 від 10.10.2024 р.) про відмову у звільненні із військової служби у запас у зв 'язку з відсутністю підстав для такого звільнення.

Позивач вважаючи таку відмову протиправною, а свої права - порушеними, звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 04.11.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Від Військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, зазначивши, що 18.09.2024 ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення його за сімейними обставинами на підставі пп.г п. 2, ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю I групи). До рапорту позивач зокрема долучив довідку серії 12 ААГ № 743286 від 26.08.2024 до акта огляду медико-соціальною експертною комісією з відомостями про встановлення ОСОБА_2 . І групи інвалідності з 26.08.2024. Водночас, як стверджує представник, вказана довідка не містить посилань на те, що дружина позивача потребує «постійного догляду» та не здатна до самообслуговування, а вказує лише на те, що вона потребує «стороннього догляду» та може бути пристосована до роботи в спеціально створених умовах, що не є тотожними поняттями. Жодного слова про систематичність, чи іншу періодичність такого догляду, у довідці серії 12 ААГ № 743286 від 26.08.2024 до акта огляду медико-соціальною експертною комісією немає, що свідчить про відсутність необхідності постійного догляду за дружиною позивача.

Разом з тим, на переконання представника, наданий позивачем висновок лікарсько-консультативної комісії від 27.08.2024 № 1101 не може підтверджувати необхідність здійснення постійного догляду за дружиною позивача, оскільки відповідно до абз. 6 Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413, стосовно осіб, які є старшими 18 років, відповідні обставини мають бути підтверджені медичним висновком медико-соціальної експертної комісії.

При цьому, представник просить врахувати суд, що наданий висновок лікарсько-консультативної комісії від 27.08.2024 № 1101 в силу положень статті 75 КАС України є недостовірним доказом, оскільки містить відомості про дружину позивача, які не узгоджуються з іншими доказами у справі. Зокрема, відповідач зауважив, що у висновку зазначено, що ОСОБА_2 встановлено І групу інвалідності підгрупи Б з 26.08.2027, хоча в довідці серії 12 ААГ № 743286 від 26.08.2024 до акта огляду ОСОБА_2 медико-соціальною експертною комісією вказано, що цю інвалідність встановлено з 26.08.2024. Також, у висновку вказано по-батькові дружини позивача як « ОСОБА_2 », хоча згідно відомостей у паспорті громадянина України № НОМЕР_3 , виданого дружині позивача 01.05.2024 (орган, що видав 8013), її по-батькові вказано як « ОСОБА_2 ».

Додатковим свідченням правомірності дій відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні його рапорту про звільнення, на переконання представника, є те, що рапорт позивача від 18.09.2024 не відповідає загальним вимогам пункту 233 Положення про проходження громадянами України військовї служби у Зброних Силах України, затвердженим Указом Президента України № 1153 від 10.12.2008, оскільки у поданому рапорті позивача від 18.09.2024 року відсутня думка військовослужбовця ОСОБА_1 про його бажання проходити військову службу у військову резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю.

Також, представник зауважив, що вимога позивача про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову у задоволенні рапотру про звільнення, що оформлена листом від 10.09.2024 № 1/14/9-1759, не відповідає положенням частини першої статті 5 КАС України, якою визначені способи судового захисту особи, оскільки відповідь, викладена у цьому листі, містить правову позицію суб`єкта владних повноважень з конкретного кола питань, носить інформаційний характер та не створює для позивача чи інших осіб певних правових наслідків, відповідно, не порушує права та інтереси позивача.

Крім того, на переконання представника, оскільки звільнення позивача у військовому званні солдата з військової служби під час дії воєнного стану належить до дискреційних повноважень командира військової частини з питань діяльності відповідача, командир військової частини НОМЕР_2 має бути залучений до участі у справі як належний відповідач.

Від представника позивача поза межами строку надійшла відповідь на відзив, в якій зокрема представник просить поновити строк на подання відповіді на відзив у зв`язку з тим, що упродовж 18-20 листопада 2024 року на території України, зокрема у місті Києві внаслідок ракетних ударів країної агресором, введено екстренні погодинні відключення світла, що у свою чергу призвели до технічних збоїв у роботі підситеми ЄСІТС "Електронний Суд" внаслідок чого 5-денний строк визначений судом, позивачем пропущено в зв`язку із поважними на те причинами.

Представник відповідача подав до суду заперечення, в яких вказав про пропущення позивачем строку на подання відповіді на відзив та просив не враховувати долучену відповідь представника позивача.

Водночас, ухвалою суду поновлено позивачу строк на подання відповіді на відзив по справі № 480/9446/24. Відтак, суд вбачає необхідним врахувати при вирішенні справи надану представником позивача відповідь на відзив.

Так, у відповіді на відзив, представник вказав, що висновки відповідача про невідповідність рапорту про звільнення вимогам законодавства є помилковими, оскільки поданий рапорт позивача від 18.09.2024 зокрема містить волевиявлення позивача про небажання продовжувати військову службу, що у повній мірі відповідає вимогам пункту 233 Положення про проходження громадянами України військовї служби у Зброних Силах України, затвердженим Указом Президента України № 1153 від 10.12.2008.

Також, вказав, що технічні описки, що здійснені у медичних документах, які подані позивачем, зокрема у словах по-батькові дружини позивача (« ОСОБА_2 » замість правильного « ОСОБА_2 ») та даті встановлення групи («26.08.2027» замість правильної «26.08.2024») не змінюють достовірність таких медичних документів та не впливають на їх подальшу реалізацію, оскілки вони видані належними медичними органами, що не ставить їх під сумнів у їх справжності, а тому визнання таких доказів недопустимими в розрізі КАС України, є передчасним та надмірним формалізмом.

Щодо підтвердження необхідності догляду за дружиною позивача, представник вкотре наголосив, що наявність у довідці до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ № 743286 від 26.08.2024 висновку про те, що дружина позивача потребує стороннього догляду, з урахуванням 1 групи інвалідності з 26.08.2024, інвалід з дитинства, огляд повторний, група встановлена довічно, вже саме по собі свідчить про те, що така особа потребує здійсненню постійного догляду, такий догляд може бути наданий членами сім`ї або іншими уповноваженими органами. Посилання відповідача на те, що така допомога може бути надана під час нагляду у стаціонарних закладах медичної установи без потреби позивача є протиправним та дискримінаційним, оскільки, остання не маючи власних батьків (батьки померли), а маючи із кола близких осіб лише свого чоловіка, повинна бути забезпечена та впевнена у майбутньому про те, що відповідно до Сімейного кодексу України, чоловік винонуватиме свої обов`язки по догляду, допомозі, нагляду, тощо своєї дружини.

У подальшому, представник позивача у додаткових поясненнях від 25.11.2024 з посиланням на зміст листа Міністерства охорони здоров`я України, що є роз`ясненням про форми документів, які підтверджують потребу у постійному сторонньому догляді, вказав, що потребу хворого у постійному сторонньому догляді визначають МСЕК та ЛКК, зокрема МСЕК вказують про потребу в сторонньому догляді особам з Інвалідністю 1 А, Б групи у Довідці до акта гляду МСЕК (форма 157-1/0, затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України 30.07.2012 № 577). Усім решта потребу у постійному сторонньому догляді визначають лікуючі лікарі та ЛКК, що підтверджують відповідними висновками, зокрема і висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (форма 080-4/о).

Представник відповідача подав заперечення на вказані додаткові пояснення, в яких виклав доводи аналогічні доводам, викладеним ним у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації, у Військовій частині НОМЕР_4 , що підтверджується відомостями військового квитка серії НОМЕР_5 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 16.07.2013 (а.с.78-83).

18.09.2024 ОСОБА_1 подав командиру ІНФОРМАЦІЯ_5 Військової частини НОМЕР_2 рапорт про звільнення його за сімейними обставинами на підставі пп.г п. 2, ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю I групи) (а.с. 65). До рапорту було долучено копії нотаріально засвідчених документів, зокрема:

- копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_6 , виданого Дніпровським РУ ГУ МВС України у м. Києві 12.09.2002 (а.с.71-74);

- копії військового квитка серії НОМЕР_5 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 16.07.2013 (а.с. 78-83);

- копії паспорта громадянина України № НОМЕР_3 , виданого ОСОБА_2 01.05.2024 (орган, що видав 8013) (а.с. 70);

- копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 від 13.04.2024 (а.с. 64);

- копії довідки серії 12 ААГ № 743286 від 26.08.2024 до акта огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_2 з відомостями про встановлення їй І групи інвалідності з 26.08.2024 (а.с. 77);

- копії висновку лікарсько-консультативної комісії КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Дніпровського району м. Києва" від 27.08.2024 № 1101, виданого ОСОБА_2 (а.с.85);

- копії медичного висновку КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Дніпровського району м. Києва" від 27.08.2024 № 1011 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі за формою первинної облікової документації № 080-4/о виданого ОСОБА_2 (а.с.76).

За результами розгляду рапорту від 18.09.2024 листом від 10.10.2024 № 1/14/9-1759 (а.с.42-43) повідомив позивача, що наданий ним висновок лікарсько-консультативної комісії № 1101 від 27.08.2024, виданий КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Дніпровського району м. Києва", з відомостями, що дружина позивача - гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на теперішній час за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду та допомоги, не є належним доказом необхідності здійснювати постійний догляд за дружиною, оскільки відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я проводиться медико-соціально експертиза дітей. Зазначено, що ОСОБА_2 досягла вісімнадцяти років (повноліття), тому як особа з інвалідністю підлягає медико-соціальній експертизі, яка проводиться медико-соціальними екпертними комісіями. При цьому, з наданої довідки до акта огляду медико-соціальної експертною комісією серії 12 ААГ № 743286 вбачається наявність у ОСОБА_2 підгрупи Б першої групи інвалідності починаючи з 26.08.2024 з причиною: «інвалід з дитинства». Висновок про умови та характер праці: потребує стороннього догляду, може бути пристосована до роботи в спеціально створених умовах. Рекомендовані заходи: диспансерний нагляд, лікування. Однак, вказана вище довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією не містить висновку про наявність у ОСОБА_2 потреби в постійному сторонньому догляді. Враховуючи вищевикладене, у військової частини НОМЕР_2 відсутні підстави для звільнення з військової служби.

Позивач, вважаючи відмову відповідача у задоволенні рапорту про його звільнення за сімейними обставинами на підставі пп.г п. 2, ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" протиправною звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).

За змістом ч. 1 та ч. 3 ст. 1 Закону № 2232-XII Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Частиною 6 ст. 2 Закону № 2232-XII визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону № 2232-XII).

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

За змістом підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно ч. 12 Закону № 2232-XII такими сімейними обставинами є, зокрема, необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Частиною 7 ст. 26 Закону № 2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).

Відповідно до пункту 233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортух зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення, у редакції, на час виникнення спірних правовідносин), затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170.

Відповідно до пункту 12.11 розділу XIІ Інструкції перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Згідно вказаного додатку звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Суд зазначає, що спір у цій справі виник у зв`язку з відмовою відповідача у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII.

Підставою для такої відмови стало те, що зокрема долучений позивачем висновок лікарсько-консультативної комісії № 1101 від 27.08.2024, виданий КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Дніпровського району м. Києва", з відомостями що дружина позивача - гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на теперішній час за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду та допомоги, не є належним доказом необхідності здійснювати постійний догляд за дружиною, оскільки відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я проводиться медико-соціально експертиза дітей.

З огляду на вказане спірним у цій справі є питання допустимості медичних документів ЛКК на підтвердження необхідності здійснення позивачем постійного догляду за хворою дружиною та його звільнення із військової служби за сімейними обставинами.

У аспекті цього суд зазначає, що питання про те, який саме орган видає медичний документ щодо необхідності здійснення постійного догляду дослідив Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 120/1909/23 та дійшов таких висновків, що визначення терміну «медичний висновок» наведено у пункті 3 Порядку ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України «Деякі питання ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я» від 18.09.2020 № 2136, як електронний документ, що формується на підставі медичних записів в системі та містить висновок лікаря про тимчасову або постійну втрату працездатності, придатність до певних видів діяльності, про стан здоров`я пацієнта або щодо інших питань, визначених законодавством.

У пункті 3 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, що сталися з поліцейськими, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.10.2020 № 705, термін «медичний висновок» вжито у значенні висновку у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого поліцейського.

У пункті 3 розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 337, термін «медичний висновок» визначено, як висновок у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) та висновок у формі рішення лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я (у разі хронічного професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого про встановлення зв`язку погіршення стану здоров`я працівника з впливом на нього важкості та напруженості трудового процесу, небезпечних, шкідливих виробничих факторів, психоемоційних причин або протипоказань за станом здоров`я виконувати роботу.

Отже, медичний висновок це документ, який містить дані про стан здоров`я особи та видається з питань, пов`язаних з таким станом здоров`я.

Суб`єктами формування та видачі медичного висновку є лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.

У свою чергу, процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 (далі - Положення № 1317).

Відповідно до пунктів 19, 24 Положення № 1317 комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.

Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акта огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.

Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.

З наведеного вбачається, що лікар, лікарсько-консультативна комісія та лікарсько-експертна комісія формують медичний висновок, а медико-соціальні експертні комісії - довідку, акт огляду (витяг з акту огляду).

Щодо повноважень лікарсько-консультативної комісії та медико-соціальної експертної комісії на видачу медичного висновку щодо необхідності здійснення постійного догляду, суд зазначає таке.

Так, Положенням № 1317 визначено процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Відповідно до пункту 3 Положення № 1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

За приписами підпункту 1 пункту 11 Положення № 1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають:

- ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;

- потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;

- потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;

- ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;

- причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;

- медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.

У наведеному переліку прав та обов`язків медико-соціальної експертної комісії відсутнє поняття «постійного догляду», який може бути визначений для осіб, яким інвалідність не встановлена, а вказано лише право визначати необхідність стороннього нагляду, догляду.

При цьому, поняття «сторонній догляд» не є тотожним поняттю «постійний догляд», позаяк перше говорить про те, ким надається догляд, а друге коли надається такий догляд. В свою чергу, поняття «постійний догляд» передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком.

В свою чергу, відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 № 189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 № 1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункту 1 розділу III).

За приписами пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить: 1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; 2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; 3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; 4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).

Пунктом 4 розділу ІV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи:

- форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві»;

- висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний),- до досягнення дитиною 16-річного віку.

Інструкцією щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о "Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі" встановлено, що Висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги (пункт 2 Інструкції).

Висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі заповненої лікарем загальної практики-сімейної медицини форми первинної облікової документації №025/о "Медична карта амбулаторного хворого № _____", затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року №110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за №661/20974 (пункт 3 Інструкції).

Висновок надається особі або законному представнику особи, яка потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі відповідно до Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 859 (пункт 4 Інструкції).

У пункті 4 Висновку вказуються рекомендовані соціальні послуги: денного догляду, догляду вдома, паліативного догляду вдома; отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (пункт 7 Інструкції).

Висновок підписується членами лікарської комісії, із проставленням дати видачі, після чого завіряється печаткою закладу охорони здоров`я (пункт 8 Інструкції).

Особам, яким встановлено інвалідність безстроково, висновок видається безстроково. Особам, яким інвалідність встановлена на певний строк, висновок видається на строк не більше ніж до завершення строку встановлення їм інвалідності, але не менше ніж на 12 місяців. Іншим категоріям осіб висновок видається на 12 місяців з дати видачі (пункт 11 Інструкції).

Також, повноваження ЛЛК визначені в наказі Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 № 667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання». Так, у затвердженій вказаним наказом Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (пункт 1). Висновок ЛКК надається особі, що звернулася із заявою, згідно з формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 №667, за підписами членів ЛКК, завіреними печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК (пункт 8).

Повертаючись до підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд зазначає про недосконалість та неузгодженість термінів та понять в нормативно-правових актах стосовно питання, яким документом підтверджується необхідність здійснення постійного догляду та який орган має право видавати цей документ.

Аналізуючи повноваження медико-соціальної експертної комісії, передбачені Положенням № 1317, є підстави для висновку, що вона визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності.

Щодо осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійно стороннього догляду, то на переконання суду, такі повноваження віднесені до ЛКК закладу охорони здоров`я, які мають право приймати, зокрема: 1) висновок або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку; 2) висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-4/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 3) висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціального послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-2/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 4) висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу за формою бланка, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 №667.

Такий правовий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2024 у справі № 120/1909/23, а також у постанові від 13.06.2024 у справі № 520/21316/23 за подібних обставин справи, суті спору і правового регулювання.

Водночас, із досліджених норм чинного законодавства, судом встановлено, що Міністерством охорони здоров`я України не затверджено форми первинної облікової документації, а саме форми висновку МСЕК, який видається для підтвердження потреби постійної сторонньої допомоги в осіб з інвалідністю І групи.

Суд враховує, що за умови невиконання МОЗ України обов`язку щодо затвердження форми висновку, який підтверджував би потребу особи у постійному догляді для повнолітніх осіб з інвалідністю І групи, висновок лікарсько-консультативної комісії підлягає врахуванню разом з іншими доказами.

До подібного висновку щодо врахування висновку ЛКК під час дослідження питання про звільнення військовослужбовця зі служби дійшов Верховний Суд у постанові від 15.11.2019 у справі № П/811/1375/16.

Таким чином, висновок за формою № 080-4/о підтверджує потребу особи в наданні їй соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі відповідно до Порядку № 859. При цьому сам по собі висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі за формою № 080-4/о не свідчить про потребу особи в постійному догляді, для цілей застосування підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232, та підлягає врахуванню з результатами комплексного визначення індивідуальних потреб особи, яка потребує надання соціальних послуг.

Так, за обставин цієї справи, на підтвердження того, що дружина позивача ОСОБА_2 потребує здійснення постійного догляду позивач разом із рапортом надав відповідачу висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватись і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 27.08.2024 року № 1101 (форма 080-4/о) (а.с.76) та висновок з протоколу ЛКК від 27.08.2024 року № 1101 (а.с. 85) про потребу ОСОБА_2 у постійному сторонньому догляді та допомозі. У зазначених документах описано діагноз ОСОБА_2 , а також у висновку до протоколу ЛКК вказано, що вона «потребує постійного стороннього догляду та допомоги».

Тому, в розумінні вимог Закону № 2232-ХІI, подані позивачем до рапорту про звільнення з військової служби медичний висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватись і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 27.08.2024 року № 1101 (форма 080-4/о) та висновок до протоколу ЛКК від 27.08.2024 року №1101 про потребу ОСОБА_2 у постійному сторонньому догляді є належними і достатніми документами для підтвердження того, що дружина позивача потребує постійного догляду.

Суд звертає увагу на безпосередньому формулюванні пп. 10 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а саме на тому, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

У даному випадку звільнення з військової служби під час воєнного стану можливе за умови необхідності здійснення постійного догляду за дружиною (чоловіком) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

При цьому, наведена норма жодним чином не визначає та не ставить у залежність можливість звільнення військовослужбовця з військової служби за наявністю зазначених представником відповідача умов, як то необхідність постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

Тобто, абзац 10 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" взагалі не передбачає документ, яким має підтверджуватися необхідність особи І чи ІІ інвалідності у постійному догляді.

Разом з тим, при вирішенні спору суд вважає за необхідне зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 затверджено Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та зі служби осіб рядового і начальницького складу.

Згідно вказаного Переліку військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Таким чином, щодо підстави звільнення з військової служби через такі сімейні обставини та інші поважні причини, як необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 року № 413 визначено в яких випадках такі обставини підтверджуються висновком медико-соціальної експертної комісії (щодо осіб віком понад 18 років), а в яких висновком лікарсько-консультативної комісії (щодо осіб до 18 років).

Суд вважає доречним вказати на те, що в преамбулі Постанови № 413, яка прийнята 12.06.2013 року, зазначено: "Відповідно до ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", статті 106 Кодексу цивільного захисту України, пункту 35 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 10.08.2012 №470, пункту 28 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 29.10.2012 №618, Кабінет Міністрів України постановляє:

1. Затвердити перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, що додається."

Тобто, на момент прийняття Постанови № 413, стаття 26 Закону № 2232-ХІІ не містила переліку сімейних обставин, що можуть бути підставою для звільнення, а містила лише посилання на відповідну постанову Кабінету Міністрів України.

Так, відповідно до ч.6 ст.26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції від 09.06.2013, чинної на час прийняття Постанови №413):

"6. Контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби: д) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких (150-94-п, 413-2013-п) встановлено Кабінетом Міністрів України;".

Під час дії воєнного стану п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-ХІІ доповнений підпунктом "г" згідно з Законом № 2122-IX від 15.03.2022 "Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби осіб з інвалідністю та осіб, які доглядають за особами з інвалідністю і хворими дітьми", в редакції Закону № 2169-IX від 01.04.2022 "Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян".

Станом на час виникнення спірних правовідносин, норми статті 26 Закону № 2232-ХІІ уже містили виключений перелік сімейних обставин, за якими можливе звільнення військовослужбовця з служби.

Так, пунктом 2 розділу II Прикінцеві положення Закону №2169-IX від 01.04.2022 "Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян" було зобов`язано Кабінет Міністрів України протягом одного місяця з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити перегляд і приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Суд зауважує, що норми Закону №2232-XII на відміну від Постанови № 413 мають вищу юридичну силу у застосуванні до спірних правовідносин. Отже, до спірних правовідносин положення Постанови № 413 не застосовуються. Це підтверджується і тим, що у подальшому набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 21.05.2024 року №582, якою військовослужбовців виключено з Постанови №413.

Такий правовий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 13.06.2024 року у справі №520/21316/23, за подібних обставин справи, суті спору і правового регулювання.

Враховуючи вищевикладене, під час розгляду справи, знайшов підтвердження факт наявності у позивача права на звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Таким чином, відмовляючи солдату ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з підстав, що зазначені в абзаці 10 пункту 3 частині 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», як військовослужбовцю, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану - у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною позивача - ОСОБА_2 , відповідач діяв необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), тобто протиправно.

Щодо доводів представника відповідача, що наданий висновок лікарсько-консультативної комісії № 1101 від 27.08.2024 в силу положень статті 75 КАС України є недостовірним доказом, оскільки містить відомості про дружину позивача, які не узгоджуються з іншими доказами у справі. Зокрема, відповідач зауважив, що у висновку зазначено, що ОСОБА_2 встановлено І групу інвалідності підгрупи Б з 26.08.2027, хоча в довідці серії 12 ААГ № 743286 від 26.08.2024 до акта огляду ОСОБА_2 медико-соціальною експертною комісією вказано, що цю інвалідність встановлено з 26.08.2024. Також, у висновку вказано по-батькові дружини позивача як « ОСОБА_2 », хоча згідно відомостей у паспорті громадянина України № НОМЕР_3 , виданого дружині позивача 01.05.2024 (орган, що видав 8013), її по-батькові вказано як « ОСОБА_2 ».

На переконання суду, вказані помилки, що зумовлені неправильним написанням слів, цифр не змінюють достовірність такого медичного документу та не впливають на його подальшу реалізацію, оскільки висновок містить усі необхідні реквізити та відомості, передбачені Інструкцією щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о та у комплексі з іншими документами, зокрема висновку ЛКК від 27.08.2024 № 1101 є належним і достатнім документом для підтвердження приналежності такого документа саме дружині позивача - ОСОБА_2 .

При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що надані медичні документи містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому зазначені відповідачем недоліки, за обставин неприйняття відповідачем, за результатом поданого позивачем рапорту про звільнення, жодного рішення, саме в якому б відповідачем зазначались ці доводи з необхідним обґрунтуванням, не можуть бути самостійною підставою для прийняття рішення про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби.

Також, суд вважає помилковими доводи представника відповідача, що рапорт позивача від 18.09.2024 не відповідає загальним вимогам пункту 233 Положення про проходження громадянами України військовї служби у Зброних Силах України, затвердженим Указом Президента України № 1153 від 10.12.2008, оскільки у поданому рапорті позивача від 18.09.2024 року відсутня думка військовослужбовця ОСОБА_1 про його бажання проходити військову службу у військову резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю.

Так, відповідно до пункту 233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортух зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Як встановлено судом, поданий рапорт позивача від 18.09.2024 про його звільнення із військової служби у запас був безпосередньо поданий по команді, містить підставу для звільнення, найменування територіального центру комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця, а також містить волевиявлення військовослужбовця про небажання продовжувати військову службу, що саме по собі і включає проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України, відтак відповідає вимогам пункту 233 Положення № 1153/2008.

Крім того, доводи відповідача про невідповідність рапорту вимогам законодавства, не були покладені в основу наданої відповідачем відмови у задоволенні рапорту про звільнення позивача з військової служби, що у свою чергу унеможливлює врахування вказаних висновків відповідача при наданні судом оцінки правомірності оскаржуваному рішенню.

Стосовно посилань відповідача, що командир військової частини НОМЕР_2 має бути залучений до участі у справі як належний відповідач, суд зазначає, що при вирішенні питання про проходження публічної служби, переміщення на посадах, звільнення, тощо, командир військової частини діє не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені конкретної військової частини, де військовслужбовець проходить службу.

Отже, відповідний командир не може виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема покладено функціональний обов`язок з питань проходження військової служби в Національній гвардії України.

Стосовно інших посилань відзиву/позову, то суд зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи позовної заяви отримали достатню оцінку.

Визначаючись щодо способу захисту порушених прав позивача, суд враховує, що у межах даної справи судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до командира відповідача з рапортом, у якому просив про звільнення з військової служби в запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною з числа осіб з інвалідністю першої групи, що підтверджено зокрема відповідним медичним висновком ЛКК. До рапорту позивач додав усі документи, які підтверджують вказані обставини. Відповідач листом від 10.10.2024 № 1/14/9-1759 повідомив позивачу про те, що його рапорт розглянутий та відсутні правові підстави для його звільнення з військової служби в запас за сімейними обставинами, з урахуванням наданих підтверджуючих документів. Отже, рапорт був розглянутий відповідачем з урахуванням долучених позивачем документів і в його задоволенні відмовлено. Незаконність цієї відмови доведена перед судом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправної відмови відповідача щодо звільнення з військової служби у запас солдата ОСОБА_1 відповідно до підпункту«г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з підстав, що зазначені в абзаці 10 пункту 3 частині 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю першої чи другої групи).

При цьому, лист відповідача від 10.10.2024 № 1/14/9-1759 не є рішенням відповідача, а є повідомленням, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків, відповідно не підялагає скасуванню.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання командування Військової частини НОМЕР_2 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 в запас з військової служби на підставі абз. 3 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд зазначає наступне.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Правова позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 04 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19 та від 13 жовтня 2022 року у справі №380/13558/21.

Також, суд враховує правову позицію, що міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №806/965/17 та від 27 вересня 2021 року у справі №380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Таким чином, у випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

За обставин ціє справи суд встановив, що ОСОБА_1 : 1) є військовослужбовцем, проходить військову службу у воєнний час за призовом під час мобілізації; 2) щодо нього наявні сімейні обставини, передбачені законом: його дружина ОСОБА_2 є особою інвалідності І групи та потребує постійного догляду, що підтверджується довідкою серії 12 ААГ № 743286 від 26.08.2024 до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, висновком про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватись і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 27.08.2024 року № 1101 (форма 080-4/о), висновком з протоколу ЛКК від 27.08.2024 року № 1101; 3) позивач подав рапорт про звільнення з військової служби, до якого долучив документи, що підтверджують підстави звільнення.

Також, в спірному випадку, ОСОБА_1 повідомив, що не бажає проходити військову службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю, а особова справа підлягає направленню до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Таким чином позивач надав відповідачу всю необхідну інформацію, яка згідно вимог Положення № 1153/2008 підлягає з`ясуванню у військовослужбовця перед його звільненням з військової служби.

Відтак, оскільки позивач у визначений законодавством спосіб реалізував своє право на звільнення з військової служби, подавши відповідний рапорт командиру військової частини НОМЕР_2 разом із документами, що підтверджують сімейні обставини та підстави для звільнення з військової служби відповідно до абзацу 3 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у відповідача не було будь-яких альтернативних варіантів, окрім як за наслідками розгляду рапорту військовослужбовця прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби.

Стосовно дискреційних повноважень відповідача, слід вказати, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом подібних повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

При цьому, виходячи з обставин справи та норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, повноваження військової частини стосовно вирішення питання про звільнення позивача з військової служби не є дискреційними. Цей висновок підтримується тим, що підстави для звільнення з військової служби за сімейними обставинами визначаються нормативно і підтверджені позивачем документально. Отже, в даному випадку відповідач не наділений повноваженнями діяти на свій розсуд, обираючи інакший варіант дій, ніж той, що є прямим наслідком для задоволення рапорту позивача.

Відтак, враховуючи обсяг наданих позивачем документів, приписи законодавства, доводи сторін, а також те, що інших критеріїв невідповідності рапорту та доданих документів позивача вимогам законодавства не визначено, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення з військової служби солдата ОСОБА_1 , згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з підстав, що зазначені в абзаці 10 пункту 3 частині 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме: необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю першої чи другої групи.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Частиною першою, другою статті 4 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховний Суд у постанові від 06.09.2023 у справі № 140/6803/22 сформулював правовий висновок, відповідно до якого щодо вирішення питання правильного розрахунку судового збору, який підлягає сплаті за звернення з позовною заявою, критерії «основна» та «похідна» вимоги не можуть бути застосовані у вищезазначеному контексті. При визначенні необхідного до сплати розміру судового збору, значення мають насамперед правові підстави звернення до суду з позовом, суть заявлених позивачем вимог, їх зміст з урахуванням обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також кількість суб`єктів, до яких кожна із зазначених позовних вимог (у разі, якщо їх декілька) звернута.

Суд також враховує, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо), як способу усунення наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності, є однією вимогою.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 12.11.2019 (справа № 640/21330/18) та від 05.06.2020 року (справа № 280/5161/19).

У статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 № 3460-IX установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб у сумі 3028 грн.

Так, у позовній заяві позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення суб`єкта владних повноважень, а також зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії як спосіб захисту як похідна вимога у випадку визнання протиправним та скасування рішення. З урахуванням наведеного суд встановив, що позивачем заявлено одну вимогу немайнового характеру, за яку вона мала сплатити 1211,20 грн., водночас нею сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн. (платіжна квитанція від 21.10.2024 № 100 (а.с.10). За таких обставин, позивачем надміру сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн.

За приписами статті 7 частини першої пункту 1 Закону № 3674-VI, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, враховуючи висновок суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог, судові витрати на оплату судового збору у розмірі 1211,20 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача як суб`єкта владних повноважень, яким було прийнято оскаржувану відмову. При цьому питання про повернення надміру сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 грн. може бути вирішено за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону № 3674-VI.

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення судового збору у заявленому представником позивача розмірі задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України у звільненні з військової служби у запас солдата ОСОБА_1 відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з підстав, що зазначені в абзаці 10 пункту 3 частині 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю першої чи другої групи).

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) прийняти рішення про звільнення з військової служби солдата ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_9 ) згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з підстав, що зазначені в абзаці 10 пункту 3 частині 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме: необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю першої чи другої групи.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_9 ) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) суму судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.Д. Кравченко