Справа № 420/24323/24
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2025-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/24323/24

Перша інстанція: суддя Стефанов С.О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

01 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.06.2021 року по 10.07.2024 року включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.06.2021 року по 10.07.2024 року у сумі 181 725 гривень 61 копійка.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що він з 08.06.2016 року по 08.06.2021 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Позивач зазначив, що його виключено зі списків особового складу 08.06.2021 року, а крайню виплату при звільненні відповідачем здійснено 11.07.2024 року - на виконання рішення по справі №420/32195/23, тобто поза межами строку встановленого статтею 116 КЗпП України. Викладене, на переконання позивача, є підставою для нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до приписів ст.117 КЗпП та отримання компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що на момент видання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.06.2021 року №116 про виключення зі списків особового складу військової частини, позивач погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків та відповідно не оскаржував своє звільнення та/ або наказ про виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення. В подальшому, фактичний розрахунок з позивачем був проведений за судовими рішеннями. 17.12.2021 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 року у справі №420/13928/21 військовою частиною НОМЕР_1 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 08.06.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця січень 2016 року у сумі 2976,12 грн. 24.10.2023 року військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року у справі №420/2860/22 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 08.06.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням базового місяця січень 2008 року з урахуванням раніше виплачених коштів у загальній сумі 67031,70 грн. 11.07.2024 військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 року у справі №420/32195/23 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у загальній сумі 151 091,98 грн. При ухвалені рішень суду по справам №№ 420/13928/21, 420/2860/22, 420/32195/23 суд підтвердив право на виплату грошового забезпечення. В даній справі розглядалось питання щодо належності позивачу таких виплат та відповідної грошової компенсації, а не порушення порядку розрахунку при звільненні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.06.2021 року по 10.07.2024 року.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 09.06.2021 року по 10.07.2024 року включно у розмірі 181 725,61 грн (сто вісімдесят одна тисяча сімсот двадцять п`ять гривень 61 коп.).

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці державних службовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, дати проведення остаточного розрахунку та порядку здійснення остаточного розрахунку при звільненні. Апелянт наголосив, що на військовослужбовців норми КЗпП в тому числі ст. 116 і ст.117 КЗпП та постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" не поширюються, оскільки військовослужбовці отримують не заробітну плату, а грошове забезпечення, а нарахування, виплата заробітної плати та грошового забезпечення мають різне нормативно-правове регулювання.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 08.06.2016 року по 08.06.2021 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу від 08.06.2021 року №116 позивача звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

У період проходження військової служби позивачу не у повному розмірі виплачувалась індексація грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 року у справі №420/13928/21 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 08.06.2016 року по 28.02.2018 року.

17.12.2021 року, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 року у справі №420/13928/21, відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 08.06.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця січень 2016 року у сумі 2976,12 грн., із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року у справі №420/2860/22, серед іншого, зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 08.06.2016 року до 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення («базового місяця») січень 2008 року, з урахуванням здійснених виплат.

24.10.2023 року відповідачем, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року у справі №420/2860/22, виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 08.06.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням базового місяця січень 2008 року з урахуванням раніше виплачених коштів у загальній сумі 670 31,70 грн., із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою.

З метою виплати компенсації за звільнення без повного розрахунку позивач звернувся до суду щодо виплати середнього заробітку за період з 09.06.2021 року по 23.10.2023 року включно.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.03.2024 року у справі №420/32196/23 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.06.2021 по 23.10.2023 включно в сумі 106 167,80 грн. відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100, з відрахуванням належних податків та зборів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 року у справі №420/32195/23 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію-різницю грошового забезпечення 3 906 (три тисячі дев`ятсот шість) грн 44 коп. в місяць у загальній сумі 153392 (сто п`ятдесят три тисячі триста дев`яносто дві) грн. 87 коп. за період з 01.03.2018 по 08.06.2021 включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. №1078.

11 липня 2024 року, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 року у справі №420/32195/23, відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у загальній сумі 151 091,98 грн, із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою (додаток №4 до позовної заяви).

Як зазначив позивач, оскільки його виключено зі списків особового складу 08.06.2021 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 11.07.2024 року, то відповідачем затримано розрахунок при звільненні з 09.06.2021 року по 10.07.2024 року на 1128 днів.

Враховуючи, що відповідач провів остаточний розрахунок при звільненні з порушенням строків ст.116, 117 КЗпП, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день звільнення позивача зі служби відповідачем не було проведено з ним повного розрахунку. З огляду на це, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судова колегія частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» тощо.

Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа № 340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа № 826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа № 824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа № 2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 18 листопада 2022 року у справі № 1.380.2019.005781.

Викладене спростовує доводи апелянта щодо неможливості застосування ст.116, ст.117 КЗпП до спірних правовідносин.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із статтею 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст.117 КЗпП України (в чинній редакції) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Судова колегія звертає увагу на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця. Відшкодування ж передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Враховуючи, що повний розрахунок із позивачем було проведено не у день його виключення зі списків особового складу 08.06.2021 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати повного розрахунку при звільненні.

Середній заробіток визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судова колегія враховує, що відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Враховуючи правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 25.07.2024 у справі № 420/36/23, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: з 09.06.2021 до 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 10.07.2024, однак у межах шести місяців, визначених у новій редакції статті 117 Кодексу законів про працю України.

Щодо періоду по 18.07.2022 року, судова колегія наголошує, що під час розгляду справи № 420/32196/23 про стягнення середнього заробітку за час затрмики розрахунку при звільненні, судом першої інстанції встановлено, що середньоденне грошове забезпечення позивача складає 573,88 грн (35006,48 грн : 61 календарний день), що підтверджується довідкою відповідача від 15.12.2023 року №6303/ЮК.

Період затримки розрахунку при звільненні по 18.07.2022 року 405 днів.

Отже середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09.06.2021 по 18.07.2022 року становить 232 421,40 грн.

З наведеного вбачається істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив до виплати відповідач, і сумою середнього грошового забезпечення за час затримки цієї виплати, у зв`язку із чим необхідним є застосування принципу співмірності та зменшення такої виплати.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, з урахуванням середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 805/3167/18-а, від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18.

Розраховуючи середній заробіток в межах розгляду справи № 420/32196/23 в рішенні від 26.03.2024 року, суд першої інстанції вірно вирахував істотність частки невиплаченої суми, застосував принцип пропорційності, однак з об`єктивних причин не міг врахувати сумму 151 091,98 грн індексації, яка виплачена пізніше - 11.04.2024 року, а тому колегія суддів зазначає наступне.

У порівнянні із розміром присудженого позивачу грошового забезпечення (151 091,98) визначену судом у цій справі суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.06.2021 року по 18 липня 2022 року (232 421,40 грн) не можна вважати співмірною, оскільки вона майже ніж у півтора рази рази її перевищує.

З огляду на очевидну неспівмірність суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 червня 2021 року по 18 липня 2022 року зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд уважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 132 902,3 грн, зважаючи на такий розрахунок.

Зокрема, істотність частки складових грошового забезпечення із середнім грошовим забезпеченням за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 червня 2021 року по 18 липня 2022 року становить: 151 091,98 грн (сума грошового забезпечення)/ 232 421,40 грн (середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку) = 0,65.

Виходячи з принципу пропорційності, на користь позивача (за період з 09.06.2021 по 18.07.2022) стягненню підлягає середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 1 510,74 грн, тобто 0,65% від 232 421,40 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні за період з 09 червня 2021 року по 18 липня 2022 року, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Щодо періоду затримки розрахунки при звільненніз 19.07.2022 по 10.07.2024 року, судова колегія зазначає наступне.

Вне залежності від того, коли з позивачем відбувся остаточний розрахунок при звільненні (23.10.2023 чи 11.07.2024 року) після 19 липня 2022 року, тобто під час дії нової редакції ст.117 КЗпП України, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не може бути більшою, аніж за 6 місяців.

Так, середній заробіток за період за період з 19.07.2022 по 10.07.2022 обчислюється із застосуванням статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, яка обмежує виплату середнього заробітку 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом в постанові по справі № 380/15041/22 від 31 січня 2025 року.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи та мотивувальної частини постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2024 року по справі № 420/32196/23, яка набрала законної сили, під час розгляду справи враховувався період після 19.07.2022 року в межах 6 місяців, тобто середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2022 року позивачу вже виплачений.

За приписами ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Фактично, в межах розгляду цієї справи, ОСОБА_2 намагається повторно вирішити позовні вимоги за період з 19 липня 2022 року, які вже вирішені у справі № 420/32196/23, що є неприпустимим.

Враховуючи викладене, судова колегія наголошує, що зміна дати остаточного розрахунку ОСОБА_2 , в даному випадку (у період після 19 липня 2022 року), не свідчить про наявність підстав для повторного зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток, за період який обмежується шістьма місяцями.

В свою чергу, за період з 09.06.2021 по 18.07.2022 стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 1 510,74 грн.

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, не перевірив розрахунок, заявлений ОСОБА_2 у позовній заяві, не дослідив обставини справи № 420/32196/23, хоча і посилався на неї в тексті рішення, у зв`язку і чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 06 серпня 2024 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст.9, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року скасувати з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 червня 2021 року по 18 липня 2022 року.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 09 червня 2021 року по 18 липня 2022 року у розмірі 1 510,74 грн (одна тисяча п`ятсот десять гривень сімдесят чотири копійки).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко