Справа № 420/14545/24
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2025-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/14545/24

Перша інстанція: суддя Скупінська О.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю.М., Шеметенко Л. П.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка (далі відповідач, Військовий інститут), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січень 2008 року;

- зобов`язати нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення під час проходження військової служби за період з 01.08.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січень 2008 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі Порядок №44);

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати індексації-різниці у розмірі 4051,15 грн. щомісячно за період з 01.03.2018 по 03.08.2020 у сумі 113 693,56 грн, відповідно до абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі- Порядок №1078);

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію-різницю у розмірі 4051,15 грн, щомісячно за період з 01.03.2018 по 18.12.2020 у сумі 113 693,56 грн., відповідно до абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078, з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що під час проходженні військової служби, йому не в повному обсязі нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення, попри те, що це передбачено Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

Заявляючи вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2016 по 28.02.2018, позивач, посилаючись на абзаци 4, 6 пункту 5 Порядку №1078, вважає, що базовим місяцем, при її розрахунку, повинен бути січень 2008 року, оскільки на законодавчому рівні, посадові оклади військовослужбовців були підвищені з 01.01.2008 та до 01.03.2018 підвищення не відбувалося.

При цьому, посилаючись на позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26.01.2022 у справі № 400/1118/21, позивач наголошує на тому, що повноваження державних органів, в даному випадку Військового інституту, щодо визначення місяця обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення, не є дискреційними.

Вимоги стосовно періоду з 01.03.2018 по 03.08.2020 позивач обґрунтовує тим, що розмір підвищення доходу в березні 2018 року був меншим за суму індексації грошового забезпечення, яка склалася в тому місяці, тож в силу абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку №1078 відповідач був зобов`язаний із 1 березня 2018 року виплачувати йому фіксовану індексацію грошового забезпечення в розмірі: 4051,15 грн., щомісяця, як різницю між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Позивач зазначає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військового інституту, яка виразилась у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 за період з 01.08.2016 по 28.02.2018 індексації грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січень 2008 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44, з урахуванням раніше виплачених сум.

Визнано протиправною бездіяльність Військового інституту, яка виразилась у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 03.08.2020 індексації-різниці, відповідно до приписів абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різниці грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 03.08.2020 відповідно до приписів абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078 у фіксованій величині 4051,15 грн в місяць, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44, з урахуванням раніше виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач має право на індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2016 по 28.02.2018, включно, і таке право, передбачене Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

При цьому, суд установив, що за вказаний період відповідач повинен здійснити розрахунок індексації грошового забезпечення із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) січень 2008 року.

Також суд дійшов висновку, що за період з 01.03.2018 по 03.08.2020 позивач має право на нарахування та виплату індексації-різниці у фіксованому розмірі, згідно положень абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078.

Водночас, у межах спірних правовідносинах суд не вбачав підстав для визначення загального розміру індексації-різниці, та вважав, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку №44.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.03.2023 у справі № 400/3826/21 та у постанові від 06.04.2023 року у справі 400/9920/21, зазначає, що застосований судом спосіб захисту, в частині задоволення вимог за період з 01.03.2018 по 03.08.2020 не забезпечує ефективного захисту його прав та інтересів від порушень з боку відповідача, а також не вносить юридичної визначеності у спірні правовідносини.

Скаржник вважає, що належним та ефективним способом захисту його прав в даному випадку є зобов`язання Військовий інститут нарахувати та виплатити йому конкретну суму індексації.

Військовий інститут направив до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на безпідставність доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та заперечує право позивача на отримання індексації грошового забезпечення. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в частині задоволених вимог, Військовий інститут також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги Військовий інститут зазначає про відсутність підстав для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2016 по 28.02.2018, з огляду на відсутність фінансування у цей період, а також на відсутність механізму виплати сум індексації у поточному році за минулі періоди.

Скаржник наголошує на тому, що Військовий інститут фінансується з державного бюджету України, не є розпорядником бюджетних коштів та проводить розрахунки тільки в межах наявного фінансування.

Покликаючись на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 24.09.2018 № 248/8294 щодо індексації грошового забезпечення за 2016-2017 роки та лист Мінсоцполітики № 220/5140 за № 04.07.2017, скаржник зазначає, що проведення індексації грошових доходів населення, здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів.

До того ж, на думку скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що базовим місяцем для виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2016 по 28.02.2018 є січень 2008 року і що це пов`язано із затвердженням Кабінетом Міністрів України нових схем посадових окладів військовослужбовців з 01.01.2018, відповідно до постанови від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №1294)

Також скаржник заперечує право позивача на виплату індексації-різниці, посилаючись на те, що встановлене судом першої інстанції зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення у фіксованій величині в сумі 4051,15 грн. щомісячно за спірний період є помилковим.

Як вважає скаржник, відповідно до абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078 та постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704 розмір індексації-різниці становить 1 158,46 грн.

При цьому, скаржник вважає, що право визначати розміри та суми індексації грошового забезпечення, надається виключно відповідному структурному підрозділу за місцем роботи (проходження військової служби).

На переконання скаржника, Військовий інститут діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, зокрема статтею 19 Конституції України, приймаючи рішення безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Окремо скаржник наголошує на тому, що під час ухвалення рішення суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, зокрема, не звернув уваги на той факт, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду із позовом, встановлений статтею 233 КЗпП України.

Як вважає скаржник, суд першої інстанції мав би застосувати до позивача наслідки пропущення строку звернення до адміністративного суду, передбачені статті 123 КАС України.

ОСОБА_1 , своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу Військового інституту не скористався.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 у період з 01.08.2016 по 03.08.2020 проходив військову службу у Військовому інституті.

Наказом начальника Військового інституту від 01.08.2016 №149 ОСОБА_1 , прийнятий на військову службу за контрактом та зарахований до списків, особового складу Військового інституту.

ОСОБА_1 наказом начальника Військового інституту від 03.08.2020 №157 призначений на посаду офіцера відділення Сил підтримки військової частини НОМЕР_1 та з 03.08.2020 виключений зі списків особового складу Військового інституту та всіх видів забезпечення, вибув для подальшого проходження служби до Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Як стверджує позивач та не заперечує відповідач, виплата індексації грошового забезпечення у період з 01.08.2016 по листопад 2018 року військовослужбовцям не здійснювалася

У період з грудня 2018 року по серпень 2020 року позивачу нарахована та виплачена індексація у сумі: грудень 2018 року 25,90 грн, січень 2019 року - 25,90 грн, лютий 2019 року - 25,90 грн, березень 2019 року - 49,00 грн, квітень 2019 року - 49,00 грн, травень 2019 року - 49,00 грн, червень 2019 року - 49,00 грн, липень 2019 року - 72,10 грн, серпень 2019 року - 72.10 грн, вересень 2019 року - 72,10 грн, жовтень 2019 року - 101.71 грн, листопад 2019 року - 101,71 грн, грудень 2019 року 101,71 грн, січень 2020 року - 99,74 грн, лютий 2020 року - 81,37 грн, березень 2020 року - 81,37 грн, квітень 2020 року - 81.37 грн, травень 2020 року - 81,37 грн, червень 2020 року - 81,37 грн, липень 2020 року - 81,37 грн, серпень 2020 року - 81.37 грн, серпень 2020 року - 86,62 грн.

При цьому, відповідач місяцем обчислення індексу споживчих цін для обчислення індексації визначив (як вбачається з відзиву на позов) січень 2016 року та березень 2018 року.

Вважаючи протиправною бездіяльність Військового інституту щодо невиплати індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , а апеляційну скаргу Військового інституту слід залишити без задоволення, з таких мотивів.

По-перше колегія суддів вважає за необхідне надати відповідь на довід Військового інституту про допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права, зокрема, щодо незастосування наслідків пропуску позивачем строку звернення до суду.

Так, згідно з частиною 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписи абзацу 1 частини 2 статті 122 КАС України визначають, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин 1-2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частина 5 статті 122 КАС України визначає, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, спеціальною нормою, яка встановлює строки звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати є частина 2 статті 233 КЗпП України.

Частина 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022) визначала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, частини перша і друга статті 233 КЗпП України викладені в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відтак, до 19.07.2022 право позивача на звернення до суду з даним позовом не обмежувалося будь-яким строком, а з 19.07.2022 реалізацію цього права закон обмежив трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Колегія суддів також враховує, що Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частини 2 статті 233 КЗпП України.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини 2 статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 Кодексу, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, аналіз наведених норм чинного законодавства, (у редакції, яка діяла до 19.07.2022) з урахуванням висновків Конституційного Суду України, наведених у рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013, дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно матеріалів справи, на час виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення ( 03.08.2020) частина 2 статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

З огляду на викладене, посилання скаржника на пропуск позивачем строку звернення до суду є помилковими, оскільки право позивача на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини 2 статті 233 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022) не обмежене будь-яким строком.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25.04.2023 у справі №380/15245/22, від 19.01.2023 у справі №460/17052/21, від 18.10.2023 у справі № 380/14605/22, а також від 20.11.2023 у справі № 160/5468/23, та які відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Таким чином, колегія суддів вважає такі доводи скаржника помилковими.

Далі, колегія суддів вважає, що слід визначитися з питанням наявності або відсутності у позивача права на індексацію грошового забезпечення за період 01.08.2016 по 28.02.2018, а у випадку наявності такого права, визначитися з базовим місяцем, який слід враховувати для її виплати.

За таких обставин, на думку колегії суддів, в першу чергу слід розглянути доводи апеляційної скарги Військового інституту.

Так, в апеляційній скарзі Військовий інститут заперечує право на виплату індексації грошового забезпечення у вищевказаний період, посилаючись на відсутність фінансування та зазначаючи, що проведення індексації перебуває у прямій залежності від фінансових ресурсів відповідних бюджетів.

Колегія суддів критично оцінює посилання на те, що у межах наявного фінансового ресурсу у Міністерства оборони не було фінансової можливості щодо виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, оскільки саме із виплатою індексації заробітної плати (грошового забезпечення) законодавцем пов`язано реалізацію роботодавцем гарантій щодо оплати праці, а тому остання підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Через вимоги законодавства проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Крім того, слід зазначити, що реалізація особою права на виплату грошового забезпечення не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, а обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення.

Також, зі змісту апеляційної скарги в частині виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2016 по 28.02.2018 вбачається, що спірним питанням є встановлення місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення. Позивач вважає, що це має бути січень 2008, а відповідач вважає, що підстави для задоволення таких вимог відсутні.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги Військового інституту у зазначеній вище частині, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 26.01.2022 у справі №400/1118/21, в якій висловив правову позицію щодо правильності визначення базового місяця при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошового забезпечення військовослужбовців за період з 27.07.2017 по 28.02.2018.

У цій справі Верховний Суд змінив постанову суду апеляційної інстанції та зобов`язав нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 27.07.2017 по 28.02.2018 включно із прийняттям індексу споживчих цін за 1 або 100 відсотків для обчислення індексації грошового забезпечення у січні 2008 року (базовий місяць).

Висновками для прийняття такого рішення слугувало наступне.

З аналізу положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII) та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ від 03.07.1991 (далі - Закон №1282-ХІІ) убачається, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці.

Через вимоги законодавства проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Враховуючи, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, механізм індексації має універсальний характер. У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють наступне виникнення права на отримання індексації.

Відповідно до положень пунктів 2, 5 Порядку №1078 для визначення базового місяця для проведення індексації доходів необхідно обрати місяць, у якому заробітна плата працівника зросла за рахунок її постійних складових.

Отже, підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення посадових окладів особи. Тобто, початок відліку для обчислення індексу споживчих цін є місяць підвищення посадового окладу. З цього місяця значення індексу споживчих цін приймають за 1 або 100 відсотків, а приріст індексу розраховується з наступного місяця. При цьому, нарахування індексації проводиться в місяці, наступному за місяцем, у якому був офіційно опублікований індекс інфляції.

Згідно з пунктом 10-2 Порядку №1078 для працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, яких переведено на іншу роботу (місце проходження служби) на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (умов проходження служби) у разі продовження такими особами роботи (проходження служби), для новоприйнятих працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, а також для тих, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати (грошового забезпечення), передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу), за посадою, яку займає працівник, військовослужбовець, поліцейський, особа рядового і начальницького складу.

Як відзначив Верховний Суд, аналіз наведених норм законодавства України, дає підстави дійти висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

Досліджуючи обставини, в якому місяці відбулося підвищення грошового забезпечення військовослужбовців, суд касаційної інстанції звернувся до постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою було затверджено підвищені схеми посадових окладів військовослужбовців.

Відповідно до пункту 13 указаної Постанови, вона набрала чинності з 01.01.2008.

З січня 2008 року по 28 лютого 2018 року посадовий оклад позивача не змінювався.

Наведена постанова діяла до дати набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме: до 01 березня 2018 року.

З огляду на викладене суд касаційної інстанції дійшов висновку, що, відповідно до положень Порядку №1078, січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення позивача за період з 27.07.2017 по 28.02.2018.

Колегія суддів вважає, що наведене судове рішення ухвалено судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах, адже подібними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 , шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяцем обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.

За таких умов, доводи апеляційної скарги Військового інституту щодо безпідставного задоволення позову в цій частині є необґрунтованими, а висновок суду першої інстанції у відповідній частині, відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у справі №400/1118/21.

Досліджуючи питання обґрунтованості доводів скаржника про відсутність у позивача права на виплату індексації-різниці у період з 01.03.2018 по 03.08.2020, згідно положень абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078, колегія суддів керується наступним.

Як мовилося вище, Порядок №1078 визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення.

Зокрема, слід звернути увагу на те, що з 01.12.2015 в абзацах 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078 йде мова про поняття індексації-різниці, право на яку виникає тільки тоді, коли у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) розмір доходу менший суми можливої індексації, визначеної в цьому місяці.

Абзаци 3, 4 пункту 5 Порядку №1078 у редакціях, які застосовувалися з 1 грудня 2015 року передбачали обставини, за наявності яких у місяці підвищення доходу індексація (не)нараховується, а саме:

- сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 3);

- сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 4).

Якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) сума цієї індексації нараховується, то абзац 6 пункту 5 Порядку №1078 додатково указує, що ця сума індексації-різниці виплачується до наступного підвищення тарифних ставок (окладів) і до неї надалі додається поточна індексація, яка складається, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації у розмірі 103 відсотки.

Колегія суддів також враховує висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 23.03.2023 у справі №400/3826/21 щодо підстав виплати та розміру так званої «фіксованої» індексації грошового забезпечення та наявності/відсутності у військової частини дискреційних повноважень у цьому питанні.

У цій справі Верховний Суд зазначив, що системний аналіз пункту 1, абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078 дає підстави зробити висновок, що нарахування й виплата індексації-різниці має щомісячний фіксований характер, гарантується законом і є обов`язковими для підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності і господарювання, а також для фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Враховуючи те, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, та з огляду на правила й умови нарахування суми індексації-різниці, які встановлені абзацами 3, 4, 6 пункту 5 Порядку №1078, Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що повноваження військової частини щодо виплати цієї суми не є дискреційними.

З огляду на наведені вище норми, доводи апеляційної скарги щодо безпідставного задоволення позову в цій частині є також необґрунтованими та суперечать наведеним вище нормам права та висновкам Верховного Суду.

Переходячи до оцінки доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно обраного судом першої інстанції неефективного способу захисту, зокрема, не визначення загальної суми індексації-різниці грошового забезпечення, в сумі 113 693,56 грн, що належить виплатити відповідно до положень абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку №1078, колегія суддів зазначає таке.

Відповідаючи на вказаний довід ОСОБА_1 колегія суддів враховує, що Верховний Суд в постанові від 20.04.2023 у справі № 320/8554/21 вирішуючи питання щодо належного способу захисту права позивача на отримання невиплачених сум індексації грошового забезпечення, серед іншого зазначив, що суд має дослідити питання обґрунтованості здійсненого позивачем розрахунку суми індексації грошового забезпечення за спірний період та вирішити питання щодо її виплати.

Зокрема, слід звернути увагу на те, що відповідно до абзацу 4 пункту 5 Порядку №1078, у редакціях, які застосовувалися з 1 грудня 2015 року до 1 квітня 2021 року, сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 4).

Якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) сума цієї індексації нараховується, то абзац 6 пункту 5 Порядку №1078 додатково указує, що ця сума індексації-різниці виплачується до наступного підвищення тарифних ставок (окладів) і до неї надалі додається поточна індексація, яка складається, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації у розмірі 103 відсотки.

Отже, системний аналіз пункту 1, абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078, дає підстави зробити висновок, що нарахування й виплата індексації-різниці має щомісячний фіксований характер, гарантується законом і є обов`язковими для підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності і господарювання, а також для фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Враховуючи те, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, та з огляду на правила й умови нарахування суми індексації-різниці, які встановлені абзацами 3, 4, 6 пункту 5 Порядку №1078, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що повноваження відповідача щодо виплати цієї суми не є дискреційними, а тому посилання відповідача на виключні його такі повноваження є помилковими .

Для вирішення спірних правовідносин колегія суддів вважає, що слід встановити співвідношення розміру підвищення грошового доходу позивача в березні 2018 року (всіх складових грошового забезпечення, які не мають разового характеру) та суми індексації, що мала скластися в цьому місяці.

Відповідно до абзацу 4 пункту 5 Порядку №1078 позивач має право на отримання суми індексації-різниці за умови, якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року.

При цьому, відповідно до пункту 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

У березні 2018 року прожитковий мінімум становив 1762 грн.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Відповідно до приписів абзацу 5 пункту 4 Порядку №1078, даних Мінстатистики щодо індексів споживчих цін, сума індексації за березень 2018 року розраховується: прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.03.2018 слід помножити на величину приросту індексу споживчих цін і поділити на 100 (1762,*253,30%/100), та становить 4 463,15 грн.

Під час здійснення розрахунку індексації-різниці ОСОБА_1 з березня 2018 року, колегія суддів враховує, що відповідно до частини 2 статті 9 Закону №2262-ХІІ «грошовий дохід» включає в себе усі складові його грошового забезпечення, а не лише посадовий оклад.

Так, положення статті 2 Закону № 1282-XII визначають, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Для встановлення розміру підвищення грошового забезпечення ОСОБА_1 в березні 2018 року (з урахуванням всіх складових грошового забезпечення, які не мають разового характеру), колегія використала наявну в матеріалах справи довідку про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення за лютий березень 2018 (а.с.77-79).

Згідно вказаної довідки, розмір грошового забезпечення позивача у березні 2018 року складав 620 грн., у лютому 2018 року - 208 грн.

За таких умов, розмір збільшення грошового доходу позивача в березні 2018 року становить 412 грн. (620 грн. - 208 грн.), що є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року.

Враховуючи приписи Порядку №1078, сталий щомісячний розмір індексації ОСОБА_1 з березня 2018 року до дати звільнення становить 4051,15 грн. (4463,15 грн. 412 грн.), що у загальному розмірі за спірний період складає 113 693,56 грн.

Здійснені апеляційним судом розрахунки підтверджують право ОСОБА_1 на нарахування та виплату індексації різниці за період з 01.03.2018 по 03.08.2020 у вищевказаному розмірі, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про часткове задоволення позовних вимог в цій частині.

Твердження Військового інституту, що розмір індексації позивача становить1158,46 грн., колегія суддів вважає помилковими, оскільки під час такого обрахунку у наведеній вище формулі скаржник замість прожиткового мінімуму брав до обрахунку розмір грошового забезпечення позивача.

Сформовані судом висновки та здійснені розрахунки підтверджують обґрунтованість доводів ОСОБА_1 про наявність підстав для нарахування та виплати індексації різниці за період з 01.03.2018 по 03.08.2020 у фіксованому розмірі 4051,15 грн. яка в загальному розмірі за спірний період складає 113 693,56 грн.

Саме в такий спосіб, на думку суду апеляційної інстанції слід захистити права позивача, передусім враховуючи те, що спірна сума індексації різниці позивачу не нараховувалася.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи скаржника знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, і позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині мають бути задоволені.

У відповідності до вимог пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що суд помилково розтлумачив законодавство, яке регулює спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволені позовних вимог із прийняттям постанови про задоволення позову в цій частині.

За результатами апеляційного перегляду, розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не проводився.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 03.08.2020 в сумі 113 693,56 грн. скасувати.

Ухвалити у скасованій частині нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Зобов`язати Військовий інститут Київського національного університету імені Тараса Шевченка нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 03.08.2020 у фіксованому розмірі 4051,15 грн. в місяць у загальній сумі 113 693,56 грн, відповідно до приписів абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, з урахуванням раніше виплачених сум.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 12.02.2025.