Справа № 440/9201/24
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 р.Справа № 440/9201/24

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Кіт Т.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.10.2024, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, повний текст складено 18.10.24 по справі № 440/9201/24

за позовом ОСОБА_1

до Офісуу Генерального прокурора , Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора

про визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Офісу Генерального прокурора та Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії Офісу Генерального прокурора від 03 липня 2024 року про неуспішне проходження прокурором першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 атестації за результатами проведення третього етапу (співбесіди) .

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу . вважає , що о рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2024 року є необґрунтованим та незаконним, так як ухвалено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин у справі. Вказує , що суд першої інстанції під час перевірки рішення кадрової комісії, не втручаючись у дискреційні повноваження вказаної комісії та керуючись завданнями адміністративного судочинства, передбаченими статтею 2 КАС України, повинен був дослідити її пояснення та надані нею документи на підтвердження наданих пояснень щодо розбіжностей встановлених комісією під час проведення співбесіди та з`ясувати, чи дійсно вони спростовують висновки комісії, які стали підставою для прийняття спірного рішення. Крім того, судом першої інстанції не надано оцінки факту, що рішення кадрової комісії ґрунтується виключно на тому, що нею до кадрової комісії не було надано певних документів, а також її неодноразовим поясненням про те, що в силу об`єктивних та незалежних від неї причин, вона не в змозі надати документи про вартість будівництва будинку й ремонтних робіт, оскільки вводом будинку в експлуатацію, організацією ремонту та його оплатою займався чоловік її матері, за рахунок власних коштів та спільних сумісних коштів її матері та її чоловіка. І відповідно, надати документи щодо доходів третьої особи, яка не є членом її сім`ї або близькою особою у відповідності до вимог Закону України «Про запобігання корупції» без її згоди (а така згода не надана) не має можливості. Проте, Кадровою комісією не надано оцінку повідомленій позивачкою інформації на підтвердження законності джерел походження коштів на будівництво та ремонт будинку, які витратила її мати. Зокрема, під час першої співбесіди, яка відбувалась 03.05.2024, позивачкою повідомлено Кадровій комісії, що законним джерелом походження коштів на будівництво та ремонт будинку, є заощадження від відчуження у 2013 році її мамою квартири у центральному районі м. Луганська та автомобіля KIA SPORTAGE, 2008 року випуску. Також її мамою було інвестовано кошти у придбання цінних паперів на суму 419 615 грн., що за офіційним курсом НБУ на той час було еквівалентно приблизно 50 тис. доларів США (Акт прийому-передачі № 1 від 24.02.2014 відповідно до договір купівлі-продажу цінних паперів № 7164/АЕ/БВ від 11.12.2013), які було погашено впродовж 2016 року. Документи щодо придбання та відчуження (погашення) цінних паперів її мамою були надані Кадровій комісії при відповіді на Запитальник 2 у травні 2024 року. При цьому, вона не раз наголошувала на тому, що надати інші документи на підтвердження законності джерел походження коштів (договори купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна), вона також не в змозі, оскільки їх неможливо відновити у зв`язку зі сплином часу та окупацією території Луганської області, на якій і відбувалися певні події, складалися та зберігалися документи, вчинялися певні нотаріальні та інші юридичні дії. Також, позивачка повідомляла кадровій комісії Офісу Генерального прокурора (з наданням підтверджуючих документів при відповіді на Запитальник) про те, що її мама є відомим українським тренером з плавання (має почесні звання «Заслужений тренер України», «Майстер спорту міжнародного класу») і, окрім заробітної плати та плати за проведення індивідуальних тренувань, також отримує достатньо високу пенсію. Судом першої інстанції належна оцінка її поясненням про повідомлення Кадровій комісії інформації щодо законності джерел походження коштів на будівництво та ремонт будинку та долученим документам, які були витребувані судом і надані відповідачем (Офісом Генерального прокурора як матеріали атестації) також надана не була. Вказує , що будівництво і ремонт у будинку були завершені в липні 2017 року, а вона разом із родиною почала проживати у будинку майже через рік потому (з червня 2018 року). Також, судом першої інстанції не надано будь-якої оцінки та проігноровано доводи позивача про те, що до суду не надано відеозапис проведення співбесіди від 03.05.2024 (на якій вона повідомляла, зокрема, про законність джерел походження коштів на будівництво і ремонт будинку її мамою) та відповідного пояснення про причини ненадання витребуваного судом доказу. При вирішенні спірних правовідносин суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах по справах № 120/3458/20а, № 640/449/20 № 260/2845/20, № 640/158/20, № 120/3794/20-а, № 640/26041/19, № 640/1520/20, №640/26168/19, № 460/6798/20, стосовно питань проведення атестації прокурорів. Також, судом першої інстанції не було враховано вимоги пунктів 12, 17, розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, пунктів 13, 14 Розділу IV Порядку № 221, пункту 12 Порядку № 233 стосовно дискреційних повноважень кадрової комісії стосовно належного обґрунтування щодо рішення комісії про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди, в частині оцінки відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, зокрема, внаслідок реалізації повноважень членів кадрових комісій надавати оцінку виконаному практичному завданню та ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Верховний Суд неодноразово звертав увагу у своїх рішеннях на те, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі). Окрім того, виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Водночас, звертаю увагу на те, що визначення поняття «доброчесність» відсутнє у національному законодавстві України. Вважає , що оскаржуване рішення кадрової комісії таким вимогам не відповідає, оскільки висновки кадрової комісії не підтверджені належними та допустимими доказами, містять в собі висновки, які не деталізовані, що свідчить про їх необ`єктивність. Враховуючи викладене, висновки кадрової комісії є необґрунтованими, суб`єктивними і такими, що зроблені винятково на підставі припущень та за відсутності будь-яких належних доказів, які б окремо або в сукупності свідчили про порушення позивачем вимог законодавства у сфері запобігання корупції, зокрема щодо відповідності витрат і майна прокурора та членів його сім`ї задекларованим доходам, декларування ним недостовірних відомостей, наявності ознак незаконного збагачення чи необґрунтованості набутих активів. Наведена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 13.05.2021 у справі № 120/3458/20, від 07.10.2021 у справі № 640/449/20. Просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2024 року у справі № 440/9201/24, прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Офіс Генерального прокурора не погоджується із доводами, викладеними в апеляційній скарзі, подав до суду відзив на апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою та такою, що підлягає залишенню без задоволення. Вказує , що у кадрової комісії були наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності ОСОБА_1 вимогам професійної етики та доброчесності. В обгрунтування посилається на те , що в щорічних деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), поданих за 2018- 2023 роки, прокурор Ломакіна Ю.С. вказала, що з 01.06.2018 їй та членам її сім`ї належить право користування земельною ділянкою площею 116 кв. м. та житловим будинком площею 112,7 кв. м., що знаходяться у с. Ходосівка Обухівського району Київської області. Власником земельної ділянки та житлового будинку є мати прокурора ОСОБА_2 . При цьому, у деклараціях за 2020-2023 роки вказано, що вартість земельної ділянки становить 21 000 грн. Інформація про вартість житлового будинку відсутня в деклараціях прокурора. У відповіді на надісланий письмовий запитальник Комісії прокурор повідомила, що вищевказаний житловий будинок розташований у житловому комплексі «Нова Конча-Заспа», збудований у форматі таунхаузу, має два поверхи та мансарду. У відповідь на запитання Комісії прокурор надала копію договору купівлі- продажу земельної ділянки від 17.05.2017, за яким ОСОБА_2 придбала вказану земельну ділянку площею 116 кв. м. за 21 000 грн, а також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок площею 112,7 кв. м., згідно з яким ОСОБА_2 набула право власності на цей житловий будинок із 11.07.2017. Під час співбесіди прокурор повідомила, що ремонтні роботи в будинку тривали з 2017 по 2018 роки, та що ні ОСОБА_2 , ні будь-хто інший не проживав у ньому до того, як в будинку почали проживати прокурор та члени її сім`ї. Також прокурор зазначила, що житловий будинок був побудований, а не придбаний, оцінка його вартості при введенні в експлуатацію не проводилась, тому документи щодо його оціночної, ринкової або іншої вартості відсутні. На запитання Комісії щодо вартості будівництва житлового будинку прокурор повідомила, що їй невідомо скільки коштів було витрачено на будівництво, оскільки питанням введення в експлуатацію будинку займався чоловік її матері, а жодних документів, які би могли підтвердити вартість витрачених коштів на будівництво ні в неї, ні в її матері немає. Так само за словами прокурора їй невідома вартість ремонтних робіт у будинку, а документів стосовно цих робіт у неї та її матері немає. При цьому, у відповідь на запитання Комісії щодо джерел походження коштів на будівництво будинку, прокурор зазначила, що будинок будувався як за рахунок власних коштів ОСОБА_2 , так і за рахунок спільних сумісних коштів ОСОБА_2 та її чоловіка. Мета оформлення права власності будинку на ОСОБА_2 прокурору невідома, однак на її думку, це є щирим проявом кохання з боку її чоловіка. Жодного іншого пояснення чи підтвердження законності джерел походження коштів на будівництво будинку прокурор не надала. Комісія враховує, що об`єкти нерухомого майна є дорогоцінними активами, що зумовлює важливість дослідження інформації про їхню вартість та/або витрати на їх набуття. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» інформація про всі об`єкти нерухомості, на які у суб`єкта декларування є майнові права, підлягає включенню до декларації, що пов`язано з особливою важливістю цих об`єктів для цілей антикорупційного законодавства. Інформація про такі об`єкти є окремим предметом дослідження під час атестації прокурорів, оскільки вона безпосередньо пов`язана з перевіркою дотримання прокурором вимог професійної етики та доброчесності. Втім, у відповідь на запити Комісії прокурор не повідомила інформацію ні про вартість будівництва будинку, ні про вартість ремонтних робіт, ні інформацію, що могла би підтвердити законність джерел походження коштів на будівництво та ремонт будинку, в якому вона та члени її сім`ї безоплатно проживають із 2018 року. Комісія звертає увагу, що згідно з практикою Верховного Суду прокурор, який проходить атестацію, має сприяти кадровій комісії у з`ясуванні його відповідності вимогам доброчесності та професійної етики. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23.02.2023 у справі № 260/2635/20: «У межах процедури атестації прокурор повинен не тільки надати пояснення з приводу питань, які виникли до нього у членів комісії, а й у разі необхідності маючи намір довести відповідність його вимогам доброчесності бути готовим надавати відповідні докази на підтвердження своїх пояснень, які б спростували сумніви комісії щодо невідповідності його цьому критерію» (п. 88). Оскільки прокурор не повідомила інформацію про вартість будівництва будинку та вартість проведення у ньому ремонтних робіт, не надала жодного підтвердження законності джерел походження коштів на витрати щодо будівництва та ремонту, Комісія має обґрунтований сумнів щодо законності джерел походження коштів на будівництво та ремонт житлового будинку площею 112,7 кв. м., в якому прокурор та члени його сім`ї безоплатно проживають із 2018 року. Враховуючи вищезазначені обґрунтовані сумніви як окремо, так і в сукупності, Комісія дійшла висновку про невідповідність прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 вимогам професійної етики та доброчесності прокурора. У зв`язку з цим, прокурор першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 неуспішно пройшла атестацію». Одним із критеріїв оцінки дотримання правил прокурорської етики та доброчесності є відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам. У зв`язку з чим комісія вправі надавати оцінку дотриманню цих вимог прокурорами. В іншому випадку нівелюється сама мета як проведення співбесіди, так і атестації в цілому. Вважає , що суд першої інстанції дійшов до правильних висновків про те, що, надані позивачем копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.05.2017, за яким ОСОБА_2 (матір позивача) придбала земельну ділянку площею 116 кв. м. за 21000 грн, а також Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок площею 112,7 кв.м., (згідно з яким ОСОБА_2 з 11.07.2017 набула право власності на житловий будинок площею 112,7 кв. м.), не можуть слугувати підтвердженням походження грошових коштів на будівництво житлового будинку у форматі таунгаузу, розташованому у житловому комплексі «Нова Конча Заспа», та в якому мешкає позивач та її сім`я з перших днів закінчення будівництва та ремонтних робіт, та не мають жодної доказової сили у відповідному правовому значенні Також , вважає доводи апелянта про те, що судом першої інстанції під час винесення оскаржуваного рішення не надано належної оцінки та не досліджено подані нею пояснення та документи, на підтвердження усунення розбіжностей встановлених кадровою комісією під час проведення співбесіди, такими , що не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає , що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов правильних висновків, що відсутні підстави для визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії Офісу Генерального прокурора від 03.07.2024 про неуспішне проходження прокурором першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 атестації за результатами проведення третього етапу (співбесіди). Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому просить апеляційну скаргу на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.10.2024 у справі № 440/9201/24 залишити без задоволення, а рішення без змін.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 повідомляє , що 03.05.2024 нею під час проведення співбесіди (відео якого, відповідачами не було надано до суду, незважаючи на вимоги, викладені в ухвалі суду від 16.08.2024) повідомлено Кадровій комісії, що законним джерелом походження коштів на будівництво та ремонт будинку з боку її мами, є заощадження від відчуження у 2013 році нею квартири у центральному районі м. Луганська та автомобіля KIA SPORTAGE, 2008 року випуску. Також мамою було інвестовано кошти у придбання цінних паперів на суму 419 615 грн., що за офіційним курсом НБУ на той час було еквівалентно приблизно 50 тис. доларів США (Акт прийому-передачі № 1 від 24.02.2014 відповідно до договору купівлі-продажу цінних паперів № 7164/АЕ/БВ від 11.12.2013), які було погашено впродовж 2016 року). Документи щодо придбання та відчуження (погашення) цінних паперів на суму 419 615 грн. її мамою були надані Кадровій комісії при відповіді на Запитальник номер 2 у травні 2024 року, а також надані в розпорядження суду але ані кадровою комісією ані судом першої інстанції ці докази досліджені не були. Зазначає , що визначення відповідності або невідповідності прокурора критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушення вимог професійної компетентності, професійної етики і доброчесності (за винятком грубих порушень, наявність яких самих по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики чи доброчесності). Проте, упродовж проведення співбесіди кадровою комісією ставилися питання виключно щодо задекларованого нею майна та порядку отримання Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Жодного питання стосовно її роботи, напрацювань, досягнень (викладені за власною ініціативою у відповіді на другий запитальник кадрової комісії), наявності заохочень (а такі були) або стягнень (які були відсутні упродовж всієї моєї трудової діяльності в органах прокуратури) їй не ставилося, жодна інша інформація від судових, правоохоронних, контролюючих органів, громадських організацій, яка б могла дискредитувати її, або свідчити про її не доброчесність, чи про факти порушення прокурорської етики (а вона була відсутня) тощо не обговорювалась та не розглядалась та в Рішення Кадрової комісії не відображена. Отже, кадровою комісією не було застосовано комплексний підхід під час проведення співбесіди, а увесь сумнів Кадрової комісії у моїй доброчесності звівся до факту не надання фіскальних/касових чеків на придбання будівельних матеріалів для будівництва та ремонту будинку, введеного в експлуатацію за 7 років до дати проведення співбесіди, який будувався та ремонтувався за рахунок коштів як її мами так і її співмешканця. При цьому , Кадровою комісією зазначено, що нею не надано жодних доказів, що не відповідає дійсності, оскільки у своїх письмових поясненнях та під час проведення співбесіди 03.05.2024 зазначено про відчуження у 2013 році її мамою квартири у центральному районі м. Луганська та автомобіля KIA SPORTAGE, 2008 року випуску, та надано документ - Акт прийому-передачі № 1 від 24.02.2014 відповідно до договору купівлі-продажу цінних паперів № 7164/АЕ/БВ від 11.12.2013 на суму в еквіваленті 50 тисяч $ США, які було погашено впродовж 2016 року).

Також, Ломакіною надано до суду додаткові пояснення , в яких вказує , що на Запитальник № 2 (21 питання), який вона отримала від Кадрової комісії на електронну пошту 14.05.2024 о 15 год. 41 хв., зі строком надання документів до 17.05.2024 включно, нею 17.05.2024 о 19 год. 57 хв. на офіційну електронну адресу Кадрової комісії ОГП () направлено відповідь щодо поставлених питань, у тому числі з інформацією про законність джерел походження коштів її мами від відчуження рухомого та нерухомого майна (аркуш 11 відповіді на Запитальник № 2). Того ж дня о 20 год. 20 хв. та о 20 год. 22 хв. мною на офіційну електронну адресу Кадрової комісії ОГП () направлено копії документів, у тому числі технічний паспорт на житловий будинок в с. Ходосівка та Акт прийому-передачі № 1 від 24.02.2014 відповідно до договору купівлі-продаж у цінних паперів № 7164/АЕ/БВ від 11.12.2013, Акт (Звіт) від 27.12.2013 виконання № 1 Договору доручення № 7163/ БД від 11.12.2013. Проте, Кадровою комісією ОГП не надано оцінку повідомленій нею інформації та наданим документам на підтвердження законності джерел походження коштів на будівництво та ремонт будинку, які витратила її мама.

Офісом Генерального прокурора на виконання ухвали суду від 20.01.2025 надано пояснення та запис проведеної співбесіди з ОСОБА_1 від 03.05.2024 на DVD-R-диску. Вказує , що в відповідності з вимогами розділу IV Порядку під час проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності Комісією серед іншого досліджувалось питання законності джерел походження коштів матері ОСОБА_1 - ОСОБА_2 для будівництва та ремонту будинку, який знаходиться у с. Ходосівка Обухівського району Київської області та яким користувалась прокурор і члени її сім`ї. У відповідь на запити Комісії прокурор не повідомила інформацію ні про вартість будівництва будинку, ні про вартість ремонтних робіт, ні інформацію, що могла би підтвердити законність джерел походження коштів на будівництво та ремонт будинку, в якому вона та члени її сім`ї безоплатно проживають із 2018 року відеозапису співбесіди ОСОБА_1 від 03.07.2025 щодо джерел походження коштів на будівництво та/або ремонт будинку у с. Ходосівка, не вбачається, що вона обґрунтовує це заощадженнями матері від відчуження у 2013 році квартири у центральному районі міста Луганська та автомобіля KIA SPORTAGE, 2008 року випуску, придбанням матір`ю цінних паперів на суму 419 615 грн., що за офіційним курсом НБУ на той час було еквівалентно приблизно 50 тис. доларів США (акт прийому передачі від 24.02.2014 № 1 відповідно до договору купівлі-продажу цінних паперів від 11.12.2013№ 7164/АЕ/БВ), які було погашено впродовж 2016 року. Під час співбесіди та ухвалення рішення від 03.07.2024 № 2 Комісією враховувалась інформація з відкритих джерел, матеріали особової справи прокурора, а також інформація та документи, які були надані до Комісії ОСОБА_1 з відповідями на запитальники, які надсилались їй згідно пункту 11 розділу IV Порядку.

Протокольною ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2025 колегією суддів не прийнято диски з відеозаписами проходження співбесіди ОСОБА_1 (відео S3420006.MP4, S3420006 MP4), надані Офісом Генерального прокурора в якості додатків до додаткових пояснень від 31.01.25 р. та до листа від 03.02.25р. в якості доказів у даній справі.

Апелянтка підтримала вимоги та обґрунтування, викладенні в апеляційній скарзі та наполягала на її задоволенні.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції змінити в частині мотивів задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури з 29 травня 2006 року /а.с. 3-7, 90-199 т.2/, а згідно наказу Генеральної прокуратури України №372ц від 06 травня 2019 року /а.с. 179 т.2/ радника юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.

15 жовтня 2019 року на підставі пункту 10 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури ОСОБА_1 подала заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію для прокурорів Генеральної прокуратури /а.с. 181-182 т.2/.

Згідно із наказом Генеральної прокуратури України №4402-вц від 29 жовтня 2019 року /а.с. 183 т.2/ ОСОБА_1 надано відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами з 30 жовтня 2019 року до 20 лютого 2020 року.

Згідно із наказом Генеральної прокуратури України №295-вц від 18 лютого 2020 року /а.с. 186 т.2/ ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 21 лютого 2020 року до 28 грудня 2022 року.

Згідно із наказами Офісу Генерального прокурора №2977-вц від 15 грудня 2022 року та №1454-вц від 22 червня 2023 року /а.с. 191, 194 т.2/ ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду, з 29 грудня 2022 року до 28 червня 2023 року та з 29 червня до 28 грудня 2023 року.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 25 вересня 2023 року наказом Офісу Генерального прокурора №3094-вц від 26 вересня 2023 року /а.с. 197 т.2/ прокурора першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 , яка перебувала у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду, наказано вважати такою, що стала до роботи з 02 жовтня 2023 року.

Наказом Офісу Генерального прокурора №1129ц від 26 вересня 2023 року /а.с. 199 т.2/ прокурору першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 , посаду якої ліквідовано наказом Генерального прокурора від 27 листопада 2019 року №91шц, тимчасово визначено робоче місце в Департаменті нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора.

Згідно матеріалів справи /а.с. 203-204 т. 2/ після виходу із відпустки рішенням Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора від 09 серпня 2023 року (протокол №52) ОСОБА_1 була допущена до проходження атестації. За результатами успішного складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, а також іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки ОСОБА_1 була допущена до співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Рішенням Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора від 19 квітня 2024 року затверджено графік співбесід прокурорів та слідчих Генеральної прокуратури України на 3 травня 2024 року /а.с. 115, 133-134 т.1/, до якого включено також ОСОБА_1 .

03 травня 2024 року Кадровою комісією Офісу Генерального прокурора проведено написання практичних завдань прокурорів та слідчих Генеральної прокуратури України /а.с. 135-139 т.1/, зокрема ОСОБА_1 .

Згідно з протоколом засідання Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора №81 від 03 травня 2024 року /а.с. 130-132 т.1/ за результатами розгляду питання 2 порядку денного Проведення співбесід з прокурорами та слідчими, включеними комісією до графіку співбесід на 03.05.2024, зокрема, вирішили враховуючи об`єктивну необхідність з`ясування додаткової інформації (зокрема щодо підстав набуття рухомого та нерухомого майна, джерел доходів матері атестуємої), яка виникла у ході проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, ухвалити рішення про продовження співбесіди із ОСОБА_1 .

Рішенням Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора від 14 травня 2024 року затверджено графік співбесід прокурорів та слідчих Генеральної прокуратури України на 24 травня 2024 року /а.с. 128-129 т.1/, до якого включено також ОСОБА_1 .

Згідно з протоколом засідання Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора №87 від 24 травня 2024 року /а.с. 125-127 т.1/ за результатами розгляду питання 2 порядку денного Про фіксацію фактів неявки прокурорів на співбесіду з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, зокрема, вирішено зафіксувати факт неявки 24 травня 2024 року прокурора ОСОБА_1 на співбесіду з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Голові кадрової комісії Офісу Генерального прокурора повідомлено листом начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби (вх. 07/1/1-40884ВЕ-24 від 29 травня 2024 року) /а.с. 121 т. 1/ про направлення заяви ОСОБА_1 , направленої до кадрової комісії Офісу Генерального прокурора (вхідний 119086-24 від 24 травня 2024 року), про неможливість у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю прийняти участь у проведенні співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності і виконання практичного завдання для оцінки рівні володіння практичними уміннями та навичками прокурора /а.с. 122-124 т.1/.

Рішенням Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора від 25 червня 2024 року затверджено графік співбесід прокурорів та слідчих Генеральної прокуратури України на 03 липня 2024 року /а.с. 119-120 т.1/, до якого включено також ОСОБА_1 .

Згідно з протоколом засідання Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора №90 від 03 липня 2024 року /а.с.117-118 т.1/ за результатами розгляду питання 3 порядку денного Проведення співбесід з прокурорами та слідчими, включеними комісією до графіку співбесід на 03.07.2024, зокрема, вирішено врахувати результати виконання практичного завдання та проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, ухвалити рішення про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 (голосували: за - 3, проти - 3).

03 липня 2024 року Кадровою комісією Офісу Генерального прокурора прийнято рішення №2 Про неуспішне проходження прокурором атестації /а.с. 98-113 т.1, 203-218 т.2/, яким керуючись пунктами 13, 17 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури та пунктом 6 розділу І, пунктом 16 розділу IV Порядку проходження прокурором атестації, затвердженим Наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року №221 Про затвердження Порядку проходження прокурорами атестації під час проведення співбесіди Кадрова комісія Офісу Генерального прокурора (далі - Комісія) з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність прокурора першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 вимогам професійної етики та доброчесності прокурора.

Вказане рішення обґрунтоване тим, що: III. Мотиви ухвалення рішення та висновки Комісії. Щодо законності джерел походження коштів на житловий будинок, що безоплатно належить прокурору та членам її сім`ї на праві користування.

У щорічних деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), поданих за 2018-2023 роки, прокурор Ломакіна Ю.С. вказала, що з 01.06.2018- їй та членам її сім`ї належить право користування земельною ділянкою площею 116 кв.м. та житловим будинком площею 112,7 кв.м., що знаходяться у с. Ходосівка Обухівського району Київської області. Власником земельної ділянки та житлового будинку є матір прокурора, ОСОБА_2 . При цьому, у деклараціях за 2020-2023 роки вказано, що вартість земельної ділянки становить 21000 грн. Інформація про вартість житлового будинку відсутня в деклараціях прокурора.

У відповіді на надісланий письмовий запитальник Комісії прокурор повідомила, що вищевказаний житловий будинок розташований у житловому комплексі Нова Конча-Заспа, збудований у форматі таунгаузу, має два поверхи та мансарду.

У відповідь на запитання Комісії прокурор надала копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.05.2017, за яким ОСОБА_2 придбала вказану земельну ділянку площею 116 кв.м. за 21000 грн, а також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок площею 112,7 кв.м., згідно з яким ОСОБА_2 набула право власності на цей житловий будинок з 11.07.2017.

Під час співбесіди прокурор повідомила, що ремонтні роботи в будинку тривали з 2017 по 2018 роки, та що ні ОСОБА_2 , ні будь-хто інший не проживав у ньому до того, як в будинку почали проживати прокурор та члени її сім`ї.

Також прокурор зазначила, що житловий будинок був побудований, а не придбаний, оцінка його вартості при введенні в експлуатацію не проводилась, тому документи щодо його оціночної, ринкової або іншої вартості відсутні.

На запитання Комісії щодо вартості будівництва житлового будинку прокурор повідомила, що їй невідомо скільки коштів було витрачено на будівництво, оскільки питанням введення в експлуатацію будинку займався чоловік її матері, а жодних документів, які би могли підтвердити вартість витрачених коштів на будівництво ні в неї, ні в її матері немає. Так само за словами прокурора їй невідома вартість ремонтних робіт у будинку, а документів стосовно цих робіт у неї та її матері немає.

При цьому, у відповідь на запитання Комісії щодо джерел походження коштів на будівництво будинку, прокурор зазначила, що будинок будувався як за рахунок власних коштів ОСОБА_2 , так і за рахунок спільних сумісних коштів ОСОБА_2 та її чоловіка. Мета оформлення права власності будинку на ОСОБА_2 прокурору невідома, однак на її думку, це є щирим проявом кохання з боку її чоловіка. Жодного іншого пояснення чи утвердження законності джерел походження коштів на будівництво будинку прокурор не надала.

Комісія враховує, що об`єкти нерухомого майна є дорогоцінними активами, що зумовлює важливість дослідження інформації про їхню вартість та/або витрати на їх набуття. Так, відповідно п. 2 ч. 1 ст. 46 Закону України Про запобігання корупції інформація про всі об`єкти нерухомості, на які у суб`єкта декларування є майнові права, підлягає включенню до декларації, що пов`язано з особливою важливістю цих об`єктів для цілей антикорупційного законодавства. Інформація про такі об`єкти є окремим предметом дослідження під час атестації прокурорів, оскільки вона безпосередньо пов`язана з перевіркою дотримання прокурором вимог професійної етики та доброчесності.

Втім, у відповідь на запити Комісії прокурор не повідомила інформацію ні про вартість будівництва будинку, ні про вартість ремонтних робіт, ні інформацію, що могла би підтвердити законність джерел походження коштів на будівництво та ремонт будинку, в якому вона та члени її сім`ї безоплатно проживають з 2018 року.

Комісія звертає увагу, що згідно з практикою Верховного Суду прокурор, який проходить атестацію, має сприяти кадровій комісії у з`ясуванні його відповідності вимогам доброчесності та професійної етики. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23.02.2023 у справі № 260/2635/20:

У межах процедури атестації прокурор повинен не тільки надати пояснення з приводу питань, які виникли до нього у членів комісії, а й у разі необхідності маючи намір довести відповідність його вимогам доброчесності бути готовим надавати відповідні докази на підтвердження своїх пояснень, які б спростували сумніви комісії щодо невідповідності його цьому критерію (п.88).

У рішеннях ЄСПЛ у справах Тhапzа проти Албанії (п. 153), Sеvdari проти Албанії (п. 85) та Nikehasani проти Албанії (п. 117) вказано, що певні порушення з боку публічних службовців при виконанні ними своїх обов`язків, пов`язаних з декларуванням активів, можуть загалом вважатися серйозними. До таких порушень можуть належати, серед іншого, нездатність обґрунтувати набуття дорогоцінних активів за рахунок законних і достатніх доходів або заощаджень, наявних на момент придбання.

У рішенні ЄСПЛ у справі Тhапzа проти Албанії ЄСПЛ дійшов до висновку, що хоча самі активи, які належали заявнику на праві власності або користування на момент подання декларації, не викликали сумнівів під час процедури оцінювання, джерела, які були використані (принаймні частково), для їх придбання, викликали сумніви щодо цього майна в контексті законності його походження та дотримання вимог фінансової доброчесності (п. 156).

У рішенні по справі Nikehasani проти Албанії ЄСПЛ підтримав висновок національного органу, що заявник не довів законність значної частини джерел походження коштів, використаних для придбання належного йому об`єкта нерухомості (п. 121).

Таким чином, оскільки прокурор не повідомила інформацію про вартість будівництва будинку та вартість проведення у ньому ремонтних робіт, не надала жодного підтвердження законності джерел походження коштів на витрати щодо будівництва та ремонту, Комісія має обґрунтований сумнів щодо законності джерел походження коштів на будівництво та ремонт житлового будинку площею 112,7 кв.м., в якому прокурор та члени його сім`ї безоплатно проживають з 2018 року.

ІV. Рішення Комісії

Враховуючи вищезазначені обґрунтовані сумніви як окремо, так і в сукупності, Комісія дійшла висновку про невідповідність прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 вимогам професійної етики та доброчесності прокурора.

У зв`язку з цим, прокурор першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 неуспішно пройшла атестацію..

Не погодившись з рішенням Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора Про неуспішне проходження прокурором атестації №2 від 03 липня 2024 року, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції, під час перевірки рішення Кадрової комісії, не втручаючись у дискреційні повноваження вказаної комісії та керуючись завданнями адміністративного судочинства, дослідивши пояснення позивача та надані нею документи на підтвердження наданих ним пояснень щодо фактів, встановлених цією комісією під час проведення співбесіди, та з`ясувавши чи спростовують вони висновок комісії, який став підставою для прийняття спірного рішення, дійшов висновку, що позивач не навела переконливих доводів на спростування висновку Кадрової комісії про наявність сумніву щодо законності джерел походження коштів на будівництво та ремонт житлового будинку площею 112,7 кв.м., в якому прокурор та члени його сім`ї безоплатно проживають з 2018 року та відповідних доказів не надала. Враховуючи викладене, відсутні підстави для визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії Офісу Генерального прокурора від 03 липня 2024 року про неуспішне проходження прокурором першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 атестації за результатами проведення третього етапу (співбесіди).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи прокуратури України та їх посадові особи зобов`язані діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон № 1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ, який набрав чинності 25.09.2019 (далі - Закон № 113-ІХ), запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Зокрема, згідно з п. 6 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

За приписами п. 7 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Верховний Суд у постановах від 21.09.2021 та 24.09.2021 у справах №№ 200/5038/20-а, 160/6596/20, 140/3790/19, 280/4314/20 звертав увагу на те, що Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII Конституцію України доповнено статтею 131-1, відповідно до якої в Україні діє прокуратура, яка здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Стаття 131-1 Конституції України вказує зокрема на те, що за новим українським конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.

Отже, Конституція України віднесла прокурорів у розділ правосуддя, запровадила нові принципи в проведенні оцінювання як суддів, так і прокурорів.

У Рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р(ІІ)/2020 зазначено, що не лише структурне положення статті 131-1 Конституції України визначає нове місце прокуратури в системі державної влади України. Те, що прокуратура належить до української системи правосуддя, опосередковано випливає також із того припису Конституції України, відповідно до якого саме в системі правосуддя згідно із законом утворюються та діють органи та установи, що провадять стосовно суддів і прокурорів рівнозначно - їх добір, професійну підготовку, оцінювання та розгляд справ щодо їх дисциплінарної відповідальності (частина десята статті 131).

Пунктом 12 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ визначено, що предметом атестації є оцінка професійної компетентності прокурора, професійної етики та доброчесності прокурора.

Нормами п.п. 9, 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113-ІХ визначено, що атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

Згідно з п. 11, пп 7, 8 п. 22 розділу ІІ Закону № 113-ІХ атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора та обласних прокуратур, що утворюються як органи забезпечення проведення атестації прокурорів. Перелік, склад і порядок роботи кадрових комісій визначається Генеральним прокурором.

Пунктом 9 розділу І Порядку № 221 визначено, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Відповідно до пункту 10 розділу І Порядку № 221 заява, вказана у п. 9 розділу І цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно - дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15.10.2019 (включно). Заява підписується прокурором особисто.

Судом встановлено, що 15 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подала заяву про переведення її на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію /а.с. 181- 182 т. 2/.

У вказаній заяві позивач зазначила, що з умовами та процедурами проведення атестації, визначеними у Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженому наказом Генерального прокурора, ознайомлена та погоджується. Крім того, позивач погодилась із тим, що під час проведення співбесіди та ухвалення рішення кадровою комісію може братися до уваги інформація, отримана від фізичних та юридичних осіб (в тому числі анонімно), яка не підлягає додатковому офіційному підтвердженню, а також для цілі проходження атестації, яка включає оцінку її професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, надала згоду кадровим комісіям і робочим групам на повний та безпосередній доступ до інформації, визначеної у пункті 15 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону, з метою її обробки, перевірки та використання під час атестації, включаючи інформацію з обмеженим доступом і таку, що містить персональні дані, а надала згоду на надсилання комісіями, у разі необхідності, письмових запитань щодо професійної етики та доброчесності.

Верховним Судом у постанові від 20.10.2021 № 280/25298/19 зазначено, що позивач, подаючи заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та намір пройти атестацію, цілком і повністю був ознайомлений з умовами та процедурами проведення атестації та погодився на їх застосування. Тобто позивач розумів наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації та можливе звільнення з підстав, передбачених Законом № 113-ІХ. В іншому разі позивач мав повне право відмовитися від проведення такої атестації та не подавати відповідної заяви чи окремо оскаржувати відповідний Порядок проходження прокурорами атестації, чого він не зробив.

Відповідно до частини другої статті 19 Закону № 1697 VII прокурор зобов`язаний вдосконалювати свій професійний рівень та з цією метою підвищувати кваліфікацію.

Згідно п. 5 розд. І Порядку предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); 2) професійної етики та доброчесності прокурора.

Згідно з п. 13 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ атестація прокурорів включає такі етапи:

1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному веб сайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди;

2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Атестація може включати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.

Пунктом 13 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ передбачено таку обов`язкову складову процедури атестації, як проведення співбесіди з метою виявлення відповідності кандидата вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Кадрові комісії - колегіальні органи, які не входили до структури Генеральної прокуратури України і були створені для забезпечення проведення атестації прокурорів.

Згідно з п. 17 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, п.п. 7, 8 розд. І Порядку № 221 кадрові комісії за результатами атестації прокурора ухвалюють одне із таких рішень: рішення про успішне проходження прокурором атестації; рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Пунктом 16 Закону № 113-ІХ передбачено, що за результатами складення прокурором іспиту відповідна кадрова комісія ухвалює рішення щодо допуску прокурора до проведення співбесіди.

Предметом співбесіди є оцінка професійної компетентності прокурора, професійної етики та доброчесності прокурора (п. 12 «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ).

Відповідно до пункту 2 розділу IV Порядку № 221 до початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками.

Пунктом 8 розділу IV Порядку № 221 встановлено, що співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі.

Порядком № 221 передбачено, що для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті КДКП, національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора.

Також фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності.

Пунктом 11 розділу IV Порядку № 221 передбачено, що дослідження вищевказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду, здійснюється членами комісії.

Відповідно до пунктів 12, 13, 14, 15, 16 розділу IV Порядку № 221 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.

Співбесіда складається з певних етапів, серед яких є послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання. Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності.

Виходячи із змісту пп. 3 п. 15 «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IХ, п. 9 розд. IV Порядку № 221 критеріями дотримання прокурорами правил професійної етики та доброчесності, зокрема є - відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики.

Пунктами 15, 16 розд. IV Порядку № 221 передбачено, що після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання. Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.

Відповідно до п. 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора № 233 (далі - Порядок № 233), рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про прокуратуру» діяльність прокуратури ґрунтується, зокрема, на засадах неухильного дотримання вимог професійної етики та поведінки.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний неухильно додержуватися Присяги прокурора, правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.

Як визначено ст. 16 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, затвердженого Всеукраїнською конференцією прокурорів 27.04.2017 (надалі також - Кодекс), при виконанні службових обов`язків прокурор має дотримуватися загальноприйнятих етичних норм поведінки, бути взірцем доброчесності, вихованості і культури.

Згідно зі ст. 18 Кодексу працівнику прокуратури слід не допускати дій і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний громадський резонанс.

Відповідно до пунктів 1, 3 Керівних принципів, що стосуються державних обвинувачів, які прийнято восьмим Конгресом Організації об`єднаних націй з попередження злочинності та поводження з правопорушниками (Гавана, Куба, 27 серпня - 7 вересня 1990 року), особи, відібрані для здійснення судового переслідування, повинні мати високі моральні якості та здібності, а також відповідну підготовку та кваліфікацію. Особи, які здійснюють судове переслідування, будучи найважливішими представниками системи здійснення кримінального правосуддя, завжди зберігають честь та гідність своєї професії.

Судовим розглядом встановлено, що позивачем успішно складено іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та іспит у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.

За результатами співбесіди 03 липня 2024 року Кадровою комісією Офісу Генерального прокурора прийнято рішення №2 «Про неуспішне проходження прокурором атестації»

В подальшому наказом Генерального прокурора від 26 вересня 2024 року № 1304ц звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 30 вересня 2024 року на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

01 жовтня 2024 року від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про зміну предмету позову від 01 жовтня 2024 року у справі №440/9201/24, в якій заявлено позовні вимоги про:

- визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії Офісу Генерального прокурора від 03 липня 2024 року про неуспішне проходження прокурором першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 атестації за результатами проведення третього етапу (співбесіди);

- визнання протиправним та скасування наказу виконувача обов`язків Генерального прокурора від 26 вересня 2024 року № 1304ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 30 вересня 2024 року на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації;

- поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та органах прокуратури з 01 жовтня 2024 року;

- стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 01 жовтня 2024 року по день ухвалення судом першої інстанції рішення у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року повернуто позивачу без розгляду заяву про зміну предмету позову від 01 жовтня 2024 року у справі №440/9201/24, оскільки вказаною заявою про зміну предмету позову від 01 жовтня 2024 року у справі №440/9201/24 позивач в порушення частини першої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України одночасно змінює і предмет, і підставу адміністративного позову, а тому заява позивача про зміну предмету позову від 01 жовтня 2024 року у справі №440/9201/24 не підлягає прийняттю до розгляду у цьому провадженні.

Згідно матеріалів справи та інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень в подальшому ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Офісу Генерального прокурора , в якій просить: -визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків Генерального прокурора від 26 вересня 2024 року № 1304ц про звільнення ОСОБА_3 з посади прокурора першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 30.09.2024 на підставі рішення кадрової комісії Офісу Генерального прокурора № 2 від 03.07.2024 про неуспішне проходження атестації; - поновити ОСОБА_4 на посаді прокурора першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 01.10.2024; -стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2024 по день ухвалення судом рішення у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 14.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 440/12050/24 та вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 провадження у справі №440/12050/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити певні дії зупинено до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 440/9201/24.

Верховний Суд в пункті 45 постанови від 21.09.2021 у справі № 200/5038/20-а дійшов висновку, що оскільки Закон № 113-ІХ визначає першочергові заходи із реформи органів прокуратури, то він є спеціальним законом до спірних правовідносин. А тому пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, який визначає загальні підстави для звільнення, не є застосовним у розв`язанні спірних правовідносин щодо оскарження рішення атестаційної комісії, незгоди з результатами атестації та наказу про звільнення з посади прокурора за результатами такого рішення.

Також в пункті 47 вищезгаданої постанови Верховний Суд зазначив, що використовуючи верховенство права (правовладдя), можна зробити висновок, що до спірних правовідносин застосованим є пункт 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ, оскільки він передбачає процедуру атестації прокурорів і є спеціальним, прийнятий пізніше у часі, а отже, згідно правилу конкуренції правових норм, має перевагу над загальним Законом № 1697-VII.

В пункті 49 постанови від 21.09.2021 у справі № 200/5038/20-а Верховний Суд зазначив: «Системний аналіз положень абзацу першого пункту 19 Закону № 113-ІХ дає підстави для висновку про те, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неуспішне проходження атестації; і Закон не вимагає додаткової підстави для звільнення».

Окрім того пунктом 69 постанови Верховного Суду від 21.09.2021 у справі 200/5038/20-а зроблено висновок, що запровадження законодавцем такого механізму реформування органів прокуратури України, дійсно, певною мірою є втручанням у приватне життя особи прокурора в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року в аспекті умов проходження публічної служби (професійної діяльності). Однак таке втручання в цьому разі прямо передбачено законом і переслідує абсолютно легітимну мету відновлення довіри суспільства до функціонування органів прокуратури України. Міра втручання з боку держави у сферу приватного життя особи в аспекті професійної діяльності в цьому разі є повністю співставною зі ступенем втручання держави з аналогічною метою в діяльність особи на посаді професійного судді, що було визнано і законним, і конституційним згідно з висновком Конституційного Суду України від 20 січня 2016 року№ 1-в/2016.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на час розгляду справи вже сформовано правовий висновок щодо правомірності прийняття суб`єктом владних повноважень наказу про звільнення на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який викладено, зокрема, у постановах від 21.09.2021 у справах №200/5038/20-а та №160/6204/20, від 24.09.2021 у справах № 160/6596/20 та № 280/4314/20, від 29.09.2021 у справах №440/2682/20 та №640/24727/19, від 17.11.2021 у справі №540/1456/20, від 25.11.2021 у справі №160/5745/20, від 22.12.2021 у справі №640/1208/20, від 28.12.2021 у справі №640/25705/19, від 29.12.2021 у справі №420/4777/20, від 10.11.2022 у справі №280/7188/20, від 03.11.2022 у справі №640/1088/20 та багатьох інших.

Як вже зазначалось підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ Закону № 113-ІХ передбачено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови неподання прокурором чи слідчим органів прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора чи слідчого органів прокуратури, який успішно пройшов атестацію, ненадання прокурором чи слідчим органів прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Зазначені норми Закону є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами.

Враховуючи, що кадровою комісією Офісу Генерального прокурора прийнято рішення від 03.07.2024 № 2 про неуспішне проходження позивачем атестації, отже факт наявності чинного рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором є підставою звільнення такого прокурора на підставі пп. 2 п. 19 розділу ІІ Закону № 113-ІХ.

Рішення кадрової комісії не є рекомендаційним для суб`єкта звільнення, а є беззаперечною та остаточною підставою для видання керівником обласної прокуратури, зокрема, наказу про звільнення прокурора згідно з положеннями Закону № 113-ІХ.

З огляду на положення Порядку № 221 та Порядку № 233 рішення кадрової комісії, ухвалене за результатами атестації, зокрема її третього етапу, має містити обґрунтований висновок про те, за якими саме критеріями (професійної етики або доброчесності) та на підставі яких доведених фактів, прокурор не відповідає займаній посаді.

Відповідно до позиції Верховного Суду у цій категорії спорів, яка викладена, зокрема у постанові від 07 липня 2022 року у справі № 560/214/20, рішення кадрової комісії, ухвалене за результатами атестації, зокрема її третього етапу, має містити обґрунтований висновок про те, за якими саме критеріями (компетентності, професійної етики або доброчесності) та на підставі яких доведених фактів, прокурор не відповідає займаній посаді та, відповідно, підлягає звільненню. Тобто рішення кадрової комісії про невідповідність прокурора, який проходить атестацію, критеріям компетентності, професійної етики або доброчесності, не просто містило мотиваційну частину, а щоб ця мотиваційна частина доповнювалася документами, які перевіряються, і які містять інформацію та посилання на порушення прокурором певних стандартів професійної етики та доброчесності.

Отже, рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути достатньою мірою (зрозумілою сторонньому спостерігачу) обґрунтованим, тобто у ньому, серед іншого, зазначаються не лише загальні причини чи/та обставини його прийняття, але й мотиви з посиланням на відповідні докази, які б створювали підстави для негативних висновків. Також таке рішення повинно відповідати критеріям ясності, чіткості, доступності та зрозумілості.

Виходячи із суті процедури атестації, Верховний Суд у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 540/1053/21 дійшов висновку, що особливість цієї процедури, її нормативно-правове регулювання не дає підстав вважати, що кадрові комісії не мають обов`язку доводити, обґрунтовувати свої рішення. Скоріше навпаки, адже це стосується проходження публічної служби чинними прокурорами. Тут не йдеться про необхідність відтворювати перебіг обговорення чи позицію кожного із членів Кадрової комісії стосовно прокурора за наслідками співбесіди, як вважає відповідач, а про потребу належно обґрунтувати колегіальне рішення в обсязі, якого буде достатньо (у кожному конкретному випадку) для розуміння підстав і мотивів його ухвалення, адже на відміну від перших двох етапів, на цьому етапі (співбесіди) результат атестації визначає не кількість балів, а думка членів кадрової комісії, їхній обґрунтований сумнів у відповідності прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики і доброчесності.

Вказане дає підстави для висновку, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації може бути предметом оцінки судом адміністративної юрисдикції, зокрема, на відповідність його обґрунтованості та вмотивованості, тобто дотриманню пункту 12 Порядку № 233.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2024 року у справі № 420/7076/20.

Як встановлено судовим розглядом, Кадровою комісією прийнято рішення про неуспішне проходження позивачем атестації на тій підставі, що під час проведення співбесіди комісією з`ясовано обставини, які, на думку її членів, свідчать про невідповідність прокурора вимогам професійної етики та доброчесності.

Підставою для висновку Кадрової комісії стосовно невідповідності позивача цим вимогам слугували з`ясовані обставини: наявність обґрунтованого сумніву щодо законності джерел походження коштів на будівництво житлового будинку площею 112,7 кв.м., в якому прокурор та члени його сім`ї безоплатно проживають з 2018 року, та на проведення у ньому ремонтних робіт, оскільки прокурор не повідомила інформацію про вартість будівництва будинку та вартість проведення у ньому ремонтних робіт, не надала жодного підтвердження законності джерел походження коштів на витрати щодо будівництва та ремонту.

Наведені вище факти як окремо, так і в сукупності дають Комісії обґрунтовані підстави для висновку про невідповідність позивача критеріям професійної компетентності, професійної етики та доброчесності прокурора.

Позивач обґрунтовує протиправність спірного рішення тим, що контроль та перевірка декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з приводу задекларованого майна та коштів належить до виключної компетенції НАЗК.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VII (далі - Закон № 1700-VIII) НАЗК є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Законом № 1700-VIII прямо передбачено, що повноваженнями щодо перевірки декларацій прокурорів наділене саме НАЗК.

Закон № 1700-VIII передбачає два механізми контролю НАЗК за належним декларуванням: повна перевірка декларацій (ст. 51-3 цього Закону № 1700-VIII); моніторинг способу життя суб`єктів декларування (ст. 51-4 Закону № 1700-VIII).

Під час проведення атестації позивача повна перевірка здійснювалась відповідно до Порядку проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого наказом НАЗК від 29.01.2021 № 26/21 (далі - Порядок № 26/21).

У межах повної перевірки НАЗК проводить щодо декларацій, поданих суб`єктами декларування, такі види контролю: 1) щодо своєчасності подання; 2) щодо правильності та повноти заповнення; 3) логічний та арифметичний контроль. У той же час питання доброчесності суб`єктів декларування не є предметом жодної з перевірок, що проводить НАЗК.

Тобто, НАЗК самостійно без будь-якого звернення не проводить перевірку чи дійсно щиро, правдиво декларант подав відомості у декларації стосовно фактичного місця свого проживання, у разі проживання з ним інших осіб - щирості та правдивості декларування ним майна осіб, що з ним разом проживають, в тому числі тещі, тестя, сестри, брата.

У той час, як кадрові комісії опрацьовували засоби масової інформації, звернення (в тому числі анонімні) фізичних і юридичних осіб та здійснюючи перевірку кожного доводу, в тому числі спростування чи підтвердження доводів щодо доброчесності чи не доброчесності прокурора та перевіряли факти, які не входять до повноважень НАЗК.

Порядок № 26/21 не передбачає проведення повної перевірки декларанта на запити прокуратури чи кадрових комісій з метою проведення атестації. Такі перевірки проводяться в загальному порядку черговості на підставі відповідного алгоритму, що враховує посаду суб`єкта декларування та оцінку корупційних ризиків.

Тобто цей порядок фактично унеможливлює одночасну перевірку усіх учасників атестації для цілей атестації, оскільки це б суперечило алгоритму повної перевірки та принципу черговості в залежності від оцінки ризиків.

Окрім того, НАЗК не проводить перевірку декларацій, які подавали прокурори до запровадження електронних декларацій. Тоді як при атестації прокурорів надається оцінка інформації і з цих декларацій. Моніторинг способу життя суб`єктів декларування передбачає лише вибіркову перевірку та на підставі повідомлень фізичних чи юридичних осіб, а також із засобів масової інформації та інших відкритих джерел інформації, яка містить відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування задекларованим ними майну і доходам. Тобто це передбачає необхідність наявності інформації про таку невідповідність, яку вже НАЗК перевіряє. Тоді як робота кадрових комісій спрямована саме на самостійне виявлення фактів такої невідповідності.

Закон № 1700-VIII був прийнятий до ухвалення низки інших законів, які прямо передбачають можливість інших органів здійснювати перевірку декларацій в межах їх компетенції задля досягнення конкретної мети.

Саме таким є Закон № 113-ІХ, який наділяє компетенцією кадрові комісії перевіряти доброчесність прокурорів.

Завданням комісій не є встановлення невідповідності задекларованої інформації дійсності, а надання оцінки доброчесності прокурора у зв`язку із виявленням інформації, яка породжує обґрунтований сумнів у дотриманні прокурором відповідних правил.

При цьому заперечення можливості кадрових комісій самостійно реалізовувати свої повноваження, які прямо передбачені Законом № 113-ІХ, а саме, надавати оцінку доброчесності прокурора за результатами опрацювання масиву даних у тому числі тих, які знаходяться у вільному доступі, зокрема на офіційному сайті НАЗК, дослідження членами кадрової комісії всіх матеріалів атестації прокурора означало б абсолютну неможливість провести атестацію прокурорів у передбачений Законом № 113-ІХ спосіб та строк, оскільки повністю поставило б кадрові комісії в залежність від проведення НАЗК повних перевірок декларацій прокурорів.

На відміну від НАЗК кадрова комісія має значну долю дискреції. Рішення приймається кадровою комісією колегіально за внутрішнім переконанням її членів, з дотриманням атестаційної процедури відповідно до вимог Конституції та законів України, а також Порядку № 221.

Як зазначалось вище відповідно до п. 15 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, п. 9 розд. IV Порядку № 221 для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

При цьому фізичні та юридичні особи до проведення співбесіди з кандидатом мають право подавати до Офісу Генерального прокурора відомості, які можуть свідчити про невідповідність кандидата критеріям доброчесності. Для цього графік проведення співбесід із зазначенням прізвища, імені та по батькові кандидата заздалегідь оприлюднюється (п. 15 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX).

Оскільки кадровою комісією не здійснювався у визначеному Законом України «Про запобігання корупції» порядку контроль та перевірка декларації позивача, або моніторинг способу його життя під час проведення з ним співбесіди, вивчення матеріалів атестації і прийняття рішення за наслідками атестації позивача, то кадровою комісією не приймалися передбачені Законом України «Про запобігання корупції» рішення та не формувалися висновки про порушення вимог антикорупційного законодавства.

З огляду на визначення нового місця прокуратури в системі державної влади України, вимоги до осіб, які мають намір обійняти посаду прокурора, мають бути подібними до тих, що їх висунуто до кандидатів на посаду професійного судді та має поширюватись і на запровадження механізмів та процедур у питаннях професійної підготовки, оцінювання, призначення, кар`єрного зростання, дисциплінарної відповідальності, звільнення прокурорів тощо (рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року № 5-р(ІІ)/2020), то застосовними до спірних правовідносин є висновки ЄСПЛ у рішенні по справі «Джоджай проти Албанії» (Xhoxhaj v. Albania) від 09 лютого 2021 року (заява №15227/19), що набуло статусу остаточного 31 травня 2021 року, з приводу результатів процедури оцінювання щодо заявниці, у результаті якої її звільнили з посади судді Конституційного суду внаслідок недекларування частини активів на банківському рахунку та спільної із чоловіком квартири.

Зокрема, ЄСПЛ у вказаній справі зазначив, що варто також враховувати особливості широко застосовних процесів аудиту активів. На думку Суду, з урахуванням того, що особисті або сімейні статки зазвичай накопичуються протягом трудового життя, встановлення жорстких часових обмежень для оцінювання статків значно обмежило б і вплинуло на здатність органів влади оцінювати законність усіх статків, набутих протягом професійної кар`єри особою, яка проходить перевірку. У зв`язку з цим оцінювання статків має певні особливості на відміну від звичайних дисциплінарних розслідувань, які потребують надання державі-відповідачу більшої гнучкості в застосуванні встановлених законом обмежень, сумісних із метою відновлення та зміцнення довіри суспільства до системи правосуддя та забезпечення високого рівня доброчесності, якого очікують від представників судової системи (п. 349).

У пункті 393 рішення від 9 лютого 2021 року у справі «Джоджай проти Албанії» (Xhoxhaj v. Albania), заява №15227/19, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав на те, що втручання у право заявниці на повагу до її приватного життя відбулося згідно із законом, який переслідував законні цілі, мав на меті, зокрема, зменшення рівня корупції та відновлення довіри суспільства до системи правосуддя, що було пов`язано з інтересами національної безпеки, громадського порядку та захисту прав та свобод інших людей.

У цій справі Європейський суд з прав людини визначив три критерії щодо втручання держави у приватне життя особи, а саме, чи вчинене таке втручання:

- «згідно із законом» (пункт 384 цього рішення ЄСПЛ);

- із легітимною метою (пункт 393 рішення ЄСПЛ);

- чи необхідне у демократичному суспільстві (пункт 402 рішення ЄСПЛ).

Окрім того, Європейського суду з прав людини при розгляді справи «Джоджай проти Албанії», яка є релевантною у цьому випадку, сформував такі правові позиції:

1) хоча набуття або створення майна можна розглядати як аспект приватного життя, аудит активів суддів та прокурорів для встановлення законності джерела, використаного для придбання або створення майна з метою забезпечення суспільної довіри до їх доброчесності не є порушенням ст. 8 Конвенції. «У будь-якому випадку Суд вважає, що аудит активів не торкається інтимного аспекту приватної поведінки, яка розглядається як порушення етичних норм» (п. 362)

2) в умовах коли йдеться про нагальну необхідність боротьби з корупцією у органі, щодо якого є сигнали про «тривожний рівень корупції», перевірки усіх працівників такого органу є виправданим. «Суд уважає, що за таких обставин реформа системи правосуддя, яка передбачає позачергову перевірку всіх чинних суддів і прокурорів, відповідала «нагальній суспільній потребі» (п. 404).

- встановлення органом, який проводить оцінку суддів та прокурорів, що у них не було законного доходу, щоб виправдати наявність ліквідних активів, а також нерозкриття особою, яка проходить оцінку походження коштів та надання доказів, які підтверджують їх походження як цією особою, так і близькою особою може бути підставою для її звільнення (п.п. 406-409, 412).

Суд також звертає увагу на те, що у разі наявності у членів кадрових комісій обґрунтованих сумнівів щодо невідповідності прокурора критеріям, йому надається можливість довести протилежне до прийняття остаточного рішення за результатами атестації.

На відміну від кримінального провадження, у процесі оцінки прокурора під час атестації не існує презумпції невинуватості. Кадрова комісія не зобов`язана доводити невідповідність прокурора за межами обґрунтованого сумніву. Якщо було встановлено обґрунтований сумнів і прокурор не зміг переконливо спростувати його, даних чинників може бути достатньо для того, щоб кадрова комісія визнала прокурора таким, що неуспішно пройшов атестацію з огляду на серйозність наявності певного одного фактору або з огляду на наявність сукупності факторів.

Визначення відповідності або невідповідності прокурора критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушення вимог професійної компетентності, професійної етики і доброчесності (за винятком грубих порушень, наявність яких саме по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики чи доброчесності).

Кадрова комісія не зобов`язана нормами Закону юридично довести чи встановити у деталях невідповідність прокурора конкретному критерію, а уповноважена лише вказати на чіткий перелік обставин, які стали підставою для прийняття кадровою комісією колегіального рішення, що підтверджує наявність у членів комісії обґрунтованих сумнівів щодо відповідності прокурора одному чи кільком із вказаних критеріїв.

При цьому, як зазначалось вище, кадрові комісії приймають рішення колегіально після закритого обговорення, процес якого згідно вимог законодавства не повинен фіксуватися ні в протоколі засідання, ні в рішенні кадрової комісії. Тому забезпечити повну і всебічну перевірку з боку суду факту врахування членами кадрових комісій абсолютно усіх обставин, які стосуються прийняття ними рішення, a priori неможливо, так само, як неможливо забезпечити таку перевірку щодо будь-якого колегіального органу, члени якого проводять обговорення та приймають рішення таємно.

Під час співбесіди кадрова комісія лише надавала оцінку дотримання ОСОБА_1 вимогам доброчесності, що є безпосереднім предметом атестації в силу вимог пп. 2 п. 12 розділу ІІ Закону № 113-ІХ.

Верховний Суд у постанові Верховного Суду від 14.07.2022 у справі № 640/1083/20 сформував такий правовий висновок:

«77. Так, встановлений Законом України від 14 жовтня 2014 року №1700-VII «Про запобігання корупції» порядок перевірки декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та передбачена Законом №113-ІХ процедура атестації з проведенням співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності є двома різними, окремими, законодавчо врегульованими процедурами, які мають різні правові наслідки, не підміняють та не суперечать одна одній».

Подібні висновки Верховним Судом викладено у постанові від 15.09.2022 у справі № 380/4314/21.

Також Верховним Судом у постанові від 28.09.2023 у справі № 640/39174/21 зазначено таке:

«59. Верховний Суд у цій категорії спорів неодноразово наголошував, що критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль прокуратура відіграє у становленні правової держави, особливо з урахуванням зміни її статусуу результаті вищевказаних конституційних змін. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу прокурорів, запорукою формування довіри народудо прокурорів та органів прокуратури в цілому. Водночас відсутність у законі визначення цього терміну не звільняє суб`єктів правовідносин використовувати його в процесі правозастосування та під впливом як змісту (суті) зовнішніх поведінкових факторів, так і через їхнє зіставлення з якостями, чеснотами чи властивостями, під якими в моральному, етичному, соціально-правовому, світоглядному та іншому сенсах розуміється (сприймається) поняття доброчесність, пояснити і мотивувати за якими ознаками той чи інший прокурор не може бути віднесений до доброчесних (постанови Верховного Суду від 03.11.2022 у справі № 600/1450/20-а, від 21.12.2022 у справі № 640/33526/20, від 08.06.2023усправі № 420/23643/21).

60. Одним із критеріїв процедури перевірки дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності (підпункт 3 пункту 9 розділу IV Порядку №221) є відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції.

71. З огляду на визначення нового місця прокуратури в системі державної влади України, вимоги до осіб, які мають намір обійняти посаду прокурора, мають бути подібними до тих, що їх висунуто до кандидатів на посаду професійного судді та має поширюватись і на запровадження механізмів та процедур у питаннях професійної підготовки, оцінювання, призначення, кар`єрного зростання, дисциплінарної відповідальності, звільнення прокурорів тощо (рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 року № 5-р(ІІ)/2020), то колегія суддів уважає застосовними до спірних правовідносин висновки ЄСПЛ у рішенні по справі «Джоджай проти Албанії» (Xhoxhaj v Albania) від 09.02.2021 (заява №15227/19), що набуло статусу остаточного 31.05.2021, з приводу результатів процедури оцінювання щодо заявниці, у результаті якої її звільнили з посади судді Конституційного суду внаслідок недекларування частини активів на банківському рахунку та спільної із чоловіком квартири.

77. Колегія суддів зазначає, що Закон № 113-ІХ та Порядок № 221 не визначають конкретний період за який здійснюється оцінка відповідності прокурора критеріям доброчесності, однак, ураховуючи мету та цілі, які поставив законодавець, запроваджуючи реформу органів прокуратури, а також високі стандарти, які висуваються до професії прокурора, оцінюванню, у цьому випадку, на предмет законності походження підлягають усі майнові статки, набуті особою, яка претендує на зайняття посади прокурора та його близьких родичів, з метою уникнення будь- яких сумнівів у суспільства щодо доброчесності такого».

Аналогічні висновки Верховним Судом викладено у постановах від 04.08.2022 у справах № 200/8155/20-а та № 160/12019/20.

Також слід звернути увагу суду на висновки, які сформував Верховний Суд у постанові від 21.03.2024 у справі № 400/2914/20:

«Верховний Суд неодноразово викладав висновок щодо застосування положень Закону № 113-ІХ та Порядку № 221 у контексті доводів про те, що висновок кадрової комісії про (не)відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам та/або недостовірність задекларованих відомостей може ґрунтуватися виключно на рішеннях або висновках НАЗК.

У постановах від 10 січня 2023 року у справі № 420/11157/20, від 09 лютого 2023 року у справі № 640/21694/20, від 31 травня 2023року у справі №160/5323/21, від 08 червня 2023року у справі №420/23643/21, від 28 вересня 2023року у справі № 640/39174/21, від 03 жовтня 2023 року у справі №640/26170/19, від 02 листопада 2023 року у справі №380/6044/21 та інших Верховний Суд зазначив, що визначена чинним законодавством атестація не передбачає проведення повної перевірки декларанта на запити прокурора чи кадрових комісій. Моніторинг способу життя суб`єкта декларування передбачає лише вибіркову перевірку та на підставі повідомлень фізичних чи юридичних осіб, а також із засобів масової інформації та інших відкритих джерел інформації, яка містить відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування, задекларованим ним майну і доходам.

Установлений Законом України «Про запобігання корупції» порядок перевірки декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та передбачена Законом № 113-ІХ процедура атестації з проведенням співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності є двома різними, окремими, законодавчо врегульованими процедурами, які мають різні правові наслідки, не підміняють та не суперечать одна одній.

Таким чином, наявність у НАЗК виключних повноважень на здійснення повної перевірки декларацій, яка полягає, зокрема, у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення суб`єкта декларування не обмежує кадрові комісії у здійсненні ними перевірок відповідності прокурора вимогам професійної етики та доброчесності відповідно до положень Закону №113-ІХ.

Завданням комісій не є встановлення невідповідності задекларованої інформації дійсності, а надання оцінки доброчесності прокурора у зв`язку із виявленням інформації, яка породжує обґрунтований сумнів у дотриманні прокурором відповідних правил.»

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 14 липня 2022 року у справі № 640/1083/20, від 22 вересня 2022 року у справі №200/7541/20-а, та підтримана у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2024 року у справі № 420/7076/20.

Верховним Судом у постанові від 21.03.2024 у справі № 460/6862/20 зазначено, що НАЗК не проводить перевірку декларацій, які подавали прокурори до запровадження електронних декларацій. Тоді як при атестації прокурорів надається оцінка інформації із цих декларацій. Моніторинг способу життя суб`єктів декларування передбачає лише вибіркову перевірку та на підставі повідомлень фізичних чи юридичних осіб, а також із засобів масової інформації та інших відкритих джерел інформації, яка містить відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування задекларованим ними майну і доходам. Тобто це передбачає необхідність наявності інформації про таку невідповідність, яку вже НАЗК перевіряє. Тоді як робота кадрових комісій спрямована саме на самостійне виявлення фактів такої невідповідності.

Відомості, які містяться в декларації, поданій прокурором, відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції, разом з іншими відомостями, які отримано кадровою комісією, відповідно до положень Порядку № 221, є матеріалами атестації, які досліджуються та обговорюються під час проведення співбесіди, за результатами якої кадрова комісія приймає рішення про успішне чи неуспішне проходження прокурором атестації.»

Відповідно до пункту 39 Бордоської декларації «Судді та прокурори в демократичному суспільстві» прокурорами мають бути особи з високими моральними якостями; через характер повноважень, на виконання яких вони свідомо погодились, прокурори є постійно відкриті для публічної критики; будучи головними суб`єктами здійснення правосуддя, вони мають повсякчасно підтримувати честь і гідність своєї професії.

Критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль прокуратура відіграє у становленні правової держави, особливо з урахуванням зміни її статусу у результаті вищевказаних конституційних змін. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу прокурорів, запорукою формування довіри народу до прокурорів та органів прокуратури в цілому.

Доброчесність - це необхідна морально-етична складова діяльності прокурорів, які віднесені до української системи правосуддя, яка, серед іншого, визначає межу і спосіб його поведінки, що базується на принципах чесності у способі власного життя та виконанні своїх професійних обов`язків.

Авторитет та довіра до органів прокуратури формуються залежно від персонального складу осіб, які обіймають посади прокурорів та формують корпус органів прокуратури.

Легітимна мета вимірювання доброчесності полягає в здобутті доказів умисного порушення норм прокурорської етики чи свідомого нехтування стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до органів прокуратури як складової органів правосуддя, а також допущення поведінки, що підриває авторитет правосуддя.

Чинне законодавство не містить визначення поняття «доброчесність», яке використовується у процедурі атестації прокурорів.

Водночас відсутність у законі визначення цього терміну не звільняє суб`єктів правовідносин використовувати його в процесі правозастосування та під впливом як змісту (суті) зовнішніх поведінкових факторів, так і через їхнє зіставлення з якостями, чеснотами чи властивостями, під якими в моральному, етичному, соціально-правовому, світоглядному та іншому сенсах розуміється (сприймається) поняття доброчесність, пояснити і мотивувати за якими ознаками той чи інший прокурор не може бути віднесений до доброчесних.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у справі № 600/1450/20-а, від 09.11.2023 у справі № 640/600/20 та підтриманий у постановах Верховного Суду 30 січня 2024 року у справі №640/36185/21 від 24 червня 2024 року у справі № 260/1134/23 та від 08 серпня 2024 року у справі №420/7076/20.

Колегія суддів зазначає, що обсяг мотивів, які повинна навести у рішенні кадрова комісія жодними чинними нормативно-правовими актами не визначено.

Відповідач обґрунтовує правомірність спірного рішення тим, що у Кадрової комісії виник обґрунтований сумнів щодо відповідності позивача вимогам професійної етики та доброчесності у зв`язку з недоведеністю прокурором законності джерел походження майна, яке використовується ним та його близькими особами.

Так, в оскаржуваному рішенні зазначено, що у щорічних деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), поданих за 2018-2023 роки, прокурор Ломакіна Ю.С. вказала, що з 01.06.2018- їй та членам її сім`ї належить право користування земельною ділянкою площею 116 кв.м. та житловим будинком площею 112,7 кв.м., що знаходяться у с. Ходосівка Обухівського району Київської області. Власником земельної ділянки та житлового будинку є матір прокурора, ОСОБА_2 . При цьому, у деклараціях за 2020-2023 роки вказано, що вартість земельної ділянки становить 21000 грн. Інформація про вартість житлового будинку відсутня в деклараціях прокурора. У відповіді на надісланий письмовий запитальник Комісії прокурор повідомила, що вищевказаний житловий будинок розташований у житловому комплексі Нова Конча-Заспа, збудований у форматі таунгаузу, має два поверхи та мансарду. У відповідь на запитання Комісії прокурор надала копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.05.2017, за яким ОСОБА_2 придбала вказану земельну ділянку площею 116 кв.м. за 21000 грн, а також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок площею 112,7 кв.м., згідно з яким ОСОБА_2 набула право власності на цей житловий будинок з 11.07.2017. Під час співбесіди прокурор повідомила, що ремонтні роботи в будинку тривали з 2017 по 2018 роки, та що ні ОСОБА_2 , ні будь-хто інший не проживав у ньому до того, як в будинку почали проживати прокурор та члени її сім`ї. Також прокурор зазначила, що житловий будинок був побудований, а не придбаний, оцінка його вартості при введенні в експлуатацію не проводилась, тому документи щодо його оціночної, ринкової або іншої вартості відсутні. На запитання Комісії щодо вартості будівництва житлового будинку прокурор повідомила, що їй невідомо скільки коштів було витрачено на будівництво, оскільки питанням введення в експлуатацію будинку займався чоловік її матері, а жодних документів, які би могли підтвердити вартість витрачених коштів на будівництво ні в неї, ні в її матері немає. Так само за словами прокурора їй невідома вартість ремонтних робіт у будинку, а документів стосовно цих робіт у неї та її матері немає. При цьому, у відповідь на запитання Комісії щодо джерел походження коштів на будівництво будинку, прокурор зазначила, що будинок будувався як за рахунок власних коштів ОСОБА_2 , так і за рахунок спільних сумісних коштів ОСОБА_2 та її чоловіка. Мета оформлення права власності будинку на ОСОБА_2 прокурору невідома, однак на її думку, це є щирим проявом кохання з боку її чоловіка. Жодного іншого пояснення чи утвердження законності джерел походження коштів на будівництво будинку прокурор не надала. Втім, у відповідь на запити Комісії прокурор не повідомила інформацію ні про вартість будівництва будинку, ні про вартість ремонтних робіт, ні інформацію, що могла би підтвердити законність джерел походження коштів на будівництво та ремонт будинку, в якому вона та члени її сім`ї безоплатно проживають з 2018 року. Таким чином, оскільки прокурор не повідомила інформацію про вартість будівництва будинку та вартість проведення у ньому ремонтних робіт, не надала жодного підтвердження законності джерел походження коштів на витрати щодо будівництва та ремонту, Комісія має обґрунтований сумнів щодо законності джерел походження коштів на будівництво та ремонт житлового будинку площею 112,7 кв.м., в якому прокурор та члени його сім`ї безоплатно проживають з 2018 року.

Судом встановлено, що Рішення кадрової комісії стосовно позивача містить мотиви його прийняття, висновки, зроблені комісією за результатами дослідження матеріалів атестації, наданих позивачем пояснень.

Суд звертає увагу на те, що жодним нормативно-правовим актом не визначено період життя прокурора, який повинен братися Комісією для визначення невідповідності прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики чи доброчесності.

Одним із критеріїв процедури перевірки дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності (підпункт 3 пункту 9 розділу ІV Порядку №221) є відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції.

При цьому завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його відповідності вимогам професійної етики і доброчесності прокурора.

Достатнім є наявність конкретної інформації, яка, з урахуванням наданих особою пояснень та аргументів (які не сприйняті як переконливі), не спростовує уяву (сприйняття) визначених законом осіб щодо її достатньої відповідності цим критеріям.

Вказані обґрунтовані сумніви можуть виникати у тих випадках, коли наявні підстави вважати, що дії (бездіяльність) прокурора свідчать про його невідповідність критеріям навіть за відсутності з приводу таких дій (бездіяльності) офіційного рішення уповноважених посадових осіб чи органів державної влади (або у випадку прийняття рішення на користь прокурора, якщо є сумніви щодо об`єктивності такого рішення).

У процедурі атестації обґрунтовані сумніви уповноваженої комісії набувають значення, а прокурор, який має намір підтвердити свою відповідність вимогам професійної етики та доброчесності, повинен спростувати такі сумніви або довести їх необґрунтованість. У протилежному випадку, задля досягнення мети запровадженої реформи прокуратури, такі сумніви можуть бути витлумачені не на користь особи.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2024 року у справі №420/7076/20.

Також у постанові від 08 серпня 2024 року у справі №420/7076/20 Верховний Суд, вирішуючи спір у подібних правовідносинах та скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій про задоволення позову, зазначив: надаючи оцінку оскаржуваному рішенню Кадрової комісії суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивач не має відповідних повноважень щодо отримання інформації про доходи будь - яких фізичних осіб окрім себе. Також суди вказали, що членами Десятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур не зібрано жодних доказів, що підтверджують недоброчесність позивача. З матеріалів, якими керувалась кадрова комісія при прийнятті оскаржуваного рішення, вбачається, що в них взагалі відсутні будь - які відомості щодо джерел походження коштів, відсутні підтвердження направлення запитів до будь - яких органів державної влади чи місцевого самоврядування з цих питань, матеріали перевірок, тощо, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність, необґрунтованість та надуманість зазначених тверджень, які є припущеннями членів комісії, які не підтверджені жодним доказом. Також суди встановили, що в ході проведення співбесіди ОСОБА_1 були надані пояснення щодо джерел походження коштів. Зокрема, позивач зазначив, що: вказаний у декларації про доходи за 2019 рік автомобіль Лексус у 2016 році був придбаний його дідусем та бабусею за накопичені під час життя кошти та пенсію і їх сукупний дохід в повній мірі підтверджував їх можливість придбати вказаний автомобіль; автомобіль Порше Каєнн був придбаний його тестем у 2018 році ще до одруження позивача. У свою чергу, Комісія критично поставилася до наданих позивачем пояснень та, за відсутності будь-яких відомостей щодо джерел походження коштів, не використавши свої повноваження щодо здійснення відповідних запитів до будь - яких органів державної влади чи місцевого самоврядування з цих питань, дійшла висновку про обґрунтованість сумнівів щодо щирості та правдивості відомостей, наданих ОСОБА_1. Водночас Верховний Суд звертає увагу на те, що рішення судів попередніх інстанцій в частині висновків необґрунтованості оскаржуваного рішення комісії не містить мотивів, які б ґрунтувалися на дослідженні доказів, які надавалися позивачем на спростування висновків комісії. Підсумовуючи наведене, колегія суддів зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили всі обставини, які містять інформацію щодо предмета доказування у цій частині.

Враховуючи вищенаведені висновки Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що позивач не надала суду доказів, які б спростували висновок Кадрової комісії про наявність сумніву щодо законності джерел походження коштів на будівництво та ремонт житлового будинку площею 112,7 кв.м., в якому прокурор та члени його сім`ї безоплатно проживають з 2018 року, який ґрунтується на тому, що прокурор не повідомила інформацію про вартість будівництва будинку та вартість проведення у ньому ремонтних робіт, не надала жодного підтвердження законності джерел походження коштів на витрати щодо будівництва та ремонту.

Надані позивачем копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 травня 2017 року, за яким ОСОБА_2 (матір позивача) придбала земельну ділянку площею 116 кв.м. за 21000 грн, а також Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок площею 112,7 кв.м., згідно з яким ОСОБА_2 набула право власності на житловий будинок площею 112,7 кв.м. з 11 липня 2017 року, не можуть слугувати підтвердженням походження грошових коштів на будівництво житлового будинку у форматі таунгаузу, розташованому у житловому комплексі Нова Конча-Заспа та в якому мешкає позивач та її сім`я з перших днів закінчення будівництва та ремонтних робіт, та не мають жодної доказової сили у відповідному правовому значенні.

Верховний суд у постанові від 31.05.2023 № 160/5323/21 підкреслив, що у межах процедури атестації прокурор повинен не тільки надати пояснення з приводу питань, які виникли до нього у членів комісії, а й у разі необхідності маючи намір довести відповідність його вимогам доброчесності, а має бути готовим надавати відповідні докази на підтвердження своїх пояснень, які б спростували сумніви комісії щодо невідповідності його цьому критерію.

Отже, у випадку ненадання прокурором під час співбесіди доказів відповідності доходів та витрат близьких йому осіб, у членів кадрової комісії можуть виникнути обґрунтовані сумніви щодо відповідності такого прокурора критеріям етики та доброчесності, яких достатньо для прийняття обґрунтованого рішення про неуспішне проходження таким прокурором співбесіди.

Дослідивши відеозапис співбесіди з ОСОБА_1 від 03.07.2025 (відео S3360001.MP4) колегія суддів встановила , що члени Комісії ставлять ОСОБА_1 питання щодо джерел походження коштів на будівництво та/або ремонт будинку у с. Ходосівка.

Однак, ОСОБА_1 не обґрунтовує джерела походження коштів на будівництво та/або ремонт будинку у с. Ходосівка заощадженнями матері від відчуження у 2013 році квартири у центральному районі міста Луганська та автомобіля KIA SPORTAGE, 2008 року випуску, придбанням матір`ю цінних паперів на суму 419 615 грн., що за офіційним курсом НБУ на той час було еквівалентно приблизно 50 тис. доларів США (акт прийому передачі від 24.02.2014 № 1 відповідно до договору купівлі-продажу цінних паперів від 11.12.2013№ 7164/АЕ/БВ), які було погашено впродовж 2016 року.

Також, колегія суддів звертає увагу на те , що у відповідях на запитальник № 2, ОСОБА_1 зазначено, що інвестування саме у квартиру в м. Києві (44,4 кв.м.) здійснювалося її матерію за рахунок коштів, отриманих від відчуження рухомого та нерухомого майна квартири у м. Луганську у 2013 році та автомобіля марки KIA SPORTAGE.

З приводу будинку у с. Ходосівка ОСОБА_1 у відповідях на запитальник № 2 зазначено, що будинок будувався, як за рахунок її власних коштів так і за рахунок спільних сумісних коштів її та чоловіка. Джерело походження коштів ОСОБА_1 не зазначено.

Крім того, у відповідях на запитальник № 2 ОСОБА_1 як джерело походження коштів матері не зазначає про придбання матір`ю цінних паперів на суму 419 615 грн., що за офіційним курсом НБУ на той час було еквівалентно приблизно 50 тис. доларів США (акт прийому передачі від 24.02.2014 № 1 відповідно до договору купівлі-продажу цінних паперів від 11.12.2013 № 7164/АЕ/БВ), які було погашено впродовж 2016 року.

Колегія суддів звертає увагу , що сама по собі відсутність у позивача та її матері будь-яких документів, пов`язаних із будівництвом будинку та ремонтними роботами у ньому, та будь-яких відомостей про вартість будівництва та вартість ремонтних робіт, безумовно не свідчить про те, що позивач навмисно намагалася приховати якісь обставини, а сама по собі наявність у її матері (коханого чоловіка матері) грошових коштів на будівництво будинку та ремонтні роботи у ньому не може доводити недоброчесність позивача. Крім того, оскаржуване рішення Кадрової комісії не містить висновків про невідповідність витрат позивача та членів її сім`ї задекларованим доходам.

Однак, суд не може залишити поза увагою ту обставину, що позивач взагалі не надала Кадровій комісії жодних пояснень щодо джерела походження коштів на будівництво та/або ремонт будинку у с. Ходосівка так і доказів, які б підтверджували відсутність у позивача об`єктивної можливості надати відомості (документи) щодо походження та кількості грошових коштів, витрачених на будівництво будинку та ремонтні роботи у ньому.

Оскільки атестація прокурора за критерієм доброчесності включає з`ясування та оцінку всіх аспектів життя і діяльності такого прокурора не лише професійного характеру, але й морально-етичного, то Кадрова комісія, здійснюючи визначені законом повноваження, які водночас є правом та обов`язком, проводила оцінку позивача за критерієм доброчесності в контексті оцінки всіх аспектів її життя. Висловлюючи бажання взяти участь в атестації, позивач тим самим погодилася з умовами атестації, в тому числі й щодо проведення стосовно неї перевірки, з`ясування обставин її особистого життя та надання цим обставинам публічності.

Доброчесна поведінка прокурора торкається всіх сфер її життя, у тому числі й матеріальної (майнової) сфери, виявляючи повагу до законів і лояльність до публічних фінансових інтересів держави.

Кадрова комісія у межах процедури атестації прокурора не здійснювала повноважень антикорупційного чи правоохоронного органу, проте надала оцінку тій інформації, яка наявна в матеріалах атестації, та поясненням прокурора з приводу такої інформації.

При цьому Кадрова комісія керувалася метою виключити будь-які сумнівні факти щодо походження майна, яке знаходиться у користуванні прокурора та її сім`ї, добросовісності декларування прокурором своїх та членів сім`ї статків або публічної поведінки прокурора не лише з точки зору вимог законодавства, але й з метою зміцнення переконання суспільства у чесності прокурора та з огляду на те, щоб, на думку розсудливої, законослухняної та проінформованої людини, поведінка та репутація прокурора були бездоганними.

Не заперечуючи того, що у прокурора немає обов`язку перевіряти правомірність походження грошових коштів членів сім`ї та/або близьких осіб, суд погоджується із висновком Комісії з тієї підстави, що позивач не підтвердила неможливість надання Кадровій комісії запитуваних відомостей та документів, зокрема щодо фінансової спроможності своєї матері (її чоловіка) побудувати будинок та виконати в ньому ремонтні роботи. Необхідність надання Кадровій комісії таких відомостей (документів) обумовлена саме фактом того, що позивач та її сім`я проживали у цьому будинку з перших днів його придатності до використання.

Колегія суддів зауважує, що визначення відповідності або невідповідності прокурора критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушення вимог професійної компетентності, професійної етики і доброчесності (за винятком грубих порушень, наявність яких саме по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики чи доброчесності).

При цьому, як зазначалось вище, кадрові комісії приймають рішення колегіально після закритого обговорення, процес якого згідно вимог законодавства не повинен фіксуватися ні в протоколі засідання, ні в рішенні кадрової комісії. Тому забезпечити повну і всебічну перевірку з боку суду факту врахування членами кадрових комісій абсолютно усіх обставин, які стосуються прийняття ними рішення, a priori неможливо, так само, як неможливо забезпечити таку перевірку щодо будь-якого колегіального органу, члени якого проводять обговорення та приймають рішення таємно.

Окрім цього слід враховувати, що рішення кадрових комісій про неуспішне проходження прокурором атестації на стадії співбесіди приймалися в межах проведення атестації прокурорів, як одноразової події надзвичайного характеру, що зумовлена необхідністю підвищити ефективність діяльності органів прокуратури шляхом проведення оцінки усіх прокурів на відповідність критеріям професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Атестація прокурорів є окремою, тимчасовою процедурою ad hoc, яка обумовлена низьким рівнем довіри суспільства до прокуратури та передбачена винятково Законом № 113-ІХ. Регулювання діяльності кадрових комісії, в тому числі, вимоги щодо їх рішень про неуспішне проходження атестації на стадії співбесіди встановлені тим самим законодавством, яке регулює процес проведення атестації в цілому.

Для цілей проведення атестації, відповідного стандарту обґрунтованості та того рівня аргументації, яка наведена в рішеннях кадрових комісій про неуспішне проходження прокурорами атестації за результатами співбесіди, цілком достатньо для того, щоб дійти до висновку, що прокурор не відповідає одному чи кільком критеріям, які встановлені у пп. 2 п. 13 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113 (професійна компетентність, професійна етика, доброчесність).

Кадрова комісія не зобов`язана нормами Закону юридично довести чи встановити у деталях невідповідність прокурора конкретному критерію, а уповноважена лише вказати на чіткий перелік обставин, які стали підставою для прийняття кадровою комісією колегіального рішення, що підтверджує наявність у членів комісії обґрунтованих сумнівів щодо відповідності прокурора одному чи кільком із вказаних критеріїв.

Відсутність у суду законодавчої можливості перевірити ці обставини у зв`язку з об`єктивними причинами наприклад, таємність обговорення членами кадрових комісій отриманої інформації, жодним чином автоматично не означає, що рішення кадрової комісії є необґрунтованими та протиправними.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення відповідає вимогам, встановленим Порядком № 221, зокрема, типовій формі, містить посилання на нормативно-правові акти, що підтверджують повноваження комісії та підстави його прийняття. Також в рішенні наявне його обґрунтування.

Водночас, зі змісту п. 3 ч. 2 ст. 2 КАС України випливає, що під обґрунтованістю розуміється врахування суб`єктом владних повноважень усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Жодних інших загальних вимог, критеріїв чи умов для визнання рішення суб`єкта владних повноважень обґрунтованим ні в КАС України, ні в інших законодавчих актах, немає.

Саме по собі поняття «обґрунтованості» не має єдиного, чітко визначеного та універсального переліку характеристик, яким мають відповідати абсолютно всі рішення суб`єктів владних повноважень або інших суб`єктів прийняття рішень. Обґрунтованість окремого рішення має встановлюватися в кожному конкретному випадку з урахуванням відповідного законодавства, характеру рішень, мети їх ухвалення та обставин, за яких вони приймалися.

При визначенні рівня обґрунтованості, який має бути забезпечений у рішеннях кадрових комісій про неуспішне проходження прокурором атестації, необхідно виходити зі спеціального законодавства, що регулює їхню діяльність, зокрема, - Закону 113-ІХ, Порядку роботи кадрових комісій, Порядку проходження прокурорами атестації. Саме це законодавство є обов`язковим для дотримання кадровими комісіями.

Слід зазначити, що саме до повноважень кадрових комісій входить дослідження матеріалів, обговорення результатів атестації прокурора та прийняття рішень про успішне чи неуспішне її проходження, що в свою чергу і є дискреційними повноваженнями кадрових комісій.

Відповідно до ст. 3 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, правову основу регулювання відносин у сфері професійної етики та поведінки прокурорів становлять Конституція України, Закони України «Про прокуратуру», «Про захист суспільної моралі», «Про запобігання корупції», «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» та інше законодавство, що стосується діяльності органів прокуратури, накази Генерального прокурора тощо, а тому знання вимог антикорупційного законодавства, з питань етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфліктів інтересів, інших встановлених Законом України «Про запобігання корупції» вимог, обмежень та заборон має свідчити про достатню професійну компетентність відповідного прокурора.

У Європейських керівних принципах з етики і поведінки для прокурорів («Будапештські керівні принципи»), прийнятих на 6-й конференції Генеральних прокурорів Європи у Будапешті 31.05.2005, відзначено, що прокурори відіграють ключову роль у системі кримінальної юстиції, і повинні твердо дотримуватися професійних стандартів та підтримувати честь і гідність своєї професії; відповідати найвищим стандартам чесності і піклування, прокурори не повинні компрометувати своїми вчинками в приватному житті такі позитивні якості співробітників органів прокуратури, як чесність, справедливість і неупередженість.

Аналогічні положення викладені у Стандартах професійної відповідальності та викладення основних прав і обов`язків прокурорів, прийнятих Міжнародною асоціацією прокурорів 21.04.1999.

Згідно з вимогами ст. 19 Закону № 1697-VII прокурор зобов`язаний неухильно додержуватися Присяги прокурора, правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.

Статтею 4 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів визначено, що одними із принципів, на яких ґрунтується професійна діяльність прокурорів, є доброчесність, формування довіри до прокуратури.

Кодексом професійної етики та поведінки передбачено, що прокурор повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність (ст. 11); при виконанні службових обов`язків прокурор має дотримуватися загальноприйнятих етичних норм поведінки, бути взірцем доброчесності, вихованості і культури (ст. 16); прокурор має суворо дотримуватися обмежень, передбачених антикорупційним законодавство, не допускати будь-яких проявів, які можуть створити враження корупційних (ст. 19).

Відповідно до п. п. 1, 3 Керівних принципів, що стосуються державних обвинувачів, які прийнято восьмим Конгресом Організації об`єднаних націй з попередження злочинності та поводження з правопорушниками (Гавана, Куба, 27 серпня - 7 вересня 1990 року), особи, відібрані для здійснення судового переслідування, повинні мати високі моральні якості та здібності, а також відповідну підготовку та кваліфікацію. Особи, які здійснюють судове переслідування, будучи найважливішими представниками системи здійснення кримінального правосуддя, завжди зберігають честь та гідність своєї професії.

Співбесіда є третім та останнім етапом атестації, метою проведення якої є виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, за підсумками якої приймається рішення про успішне або неуспішне проходження прокурорами атестації. За комісією зберігається право на надання відповідної оцінки прокурорам за результатами цього етапу атестації.

Таким чином, кадрові комісії наділені сукупністю прав та обов`язків, що надають можливість на власний розсуд визначитися з оцінкою прокурорів.

Саме кадрові комісії за приписами Закону № 113-ІХ, Порядку надають оцінку матеріалам атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.

Такі повноваження належить до виключної компетенції кадрових комісій.

У зв`язку із чим комісія вправі надавати оцінку дотриманню прокурорами цих вимог. В іншому випадку нівелюється сама мета як проведення співбесіди, так і атестації в цілому. Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 державам- членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, у межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Відтак, повноваження кадрових комісій щодо прийняття відповідних рішень у межах компетенції є дискреційним.

З огляду на дискреційний характер повноважень кадрових комісій щодо встановлення відповідності прокурора вимогам професійної етики та доброчесності та прийняття у зв`язку із цим відповідного рішення, вбачається, що суд не наділений повноваженнями здійснювати оцінку щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, та, відповідно, встановлювати відповідність прокурора цим вимогам.

Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо перевірки дискреції кадрової комісії під час проведення співбесіди на третьому етапі атестації прокурорів, процедура проведення якого визначена пунктом 9 розділу IV Порядку №221, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 640/1083/20, від 22.09.2022 у справі № 200/7541/20-а, від 29.09.2022 у справі № 260/3026/20, від 20.10.2022 у справах № 140/17496/20 та 640/18156/20, від 06.10.2022 у справі № 640/777/20), від 24.10.2022 у справі № 640/1358/20, від 03.11.2022 у справі № 640/1088/20, від 08.11.2022 у справі № 640/1559/20, від 10.11.2022 у справі № 280/7188/20.

Відповідно до пунктів 7, 9, 11, 12, 15, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ та пункту 9 розділу IV Порядку № 221 в аспекті дискреційних повноважень кадрових комісій (в рамках атестації прокурорів) і меж судового контролю у справах про оскарження рішень останніх за наслідками третього етапу атестації (співбесіди), за результатами якої приймається рішення кадрової комісії про успішне або неуспішне проходження прокурором атестації. У разі неуспішного проходження атестації прокурором, таке рішення є безальтернативною підставою для прийняття наказу про звільнення прокурора з посади, яке має ознаки рішення суб`єкта владних повноважень, з огляду на що має відповідати вимогам частини другої статті 2 КАС України. Тому рішення цього органу [кадрової комісії] можуть піддаватися судовому контролю, що аж ніяк не заперечує й не протирічить його дискреційним повноваженням під час атестування прокурорів й ухвалення за наслідками цієї процедури відповідних рішень.

При цьому, суд під час перевірки рішення кадрової комісії, не втручаючись у дискреційні повноваження вказаної комісії та керуючись завданнями адміністративного судочинства, передбаченими статтею 2 КАС України, досліджує пояснення позивача та надані ним документи на підтвердження наданих ним пояснень щодо розбіжностей встановлених цією комісією під час проведення співбесіди та з`ясовує, чи дійсно вони спростовують висновки комісії, які стали підставою для прийняття спірного рішення.

Вказані висновки застосовувалися також Верховним Судом у постанові від 24.06.2024 у справі № 260/1134/23.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях неодноразово висловлювала правову позицію з приводу меж судового розсуду при наданні юридичної оцінки діям та рішенням ВККС під час вирішення цим органом питання відповідності судді (кандидата на посаду судді) визначеним у законі критеріям у ході кваліфікаційного оцінювання (зокрема, постанови від 27.03.2018 у справі № П/800/409/17, від 25.04.2018 у справі № 800/328/17, від 12.06.2018 у справі № 800/248/17, від 26.06.2018 у справі № 800/264/17, від 18.09.2018 у справі № 800/354/17, від 28.01.2019 у справі №9901/725/18).

Так, Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що установлена легітимна мета дій ВККС щодо з`ясування відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами ВККС за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання.

Вмотивованість кожного критерію та його елементів з урахуванням внутрішнього переконання кожного члена Комісії і ВККС у цілому закон не передбачає, оскільки це є способом прийняття рішення, тобто способом реалізації владних управлінських функцій.

З приводу можливості оцінки судами актів та дій органів державної влади під час виконання ними дискреційних повноважень Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях зробив правовий висновок, згідно з яким у таких випадках судовий контроль є обмеженим.

Як зазначено у рішеннях Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 9901/66/19, від 27.05.2020 у справі № 9901/88/19 в умовах, коли законодавець не визначив критеріїв оцінювання, а особливо коли йдеться про оцінку таких загальних категорій як «доброчесність» і «суспільна довіра», оцінювання завжди має суб`єктивний характер. За таких обставин вирішальним є особисте переконання кожного члена складу комісій, яке зрештою і визначає характер їх голосування.

Достатнім є наявність конкретної інформації, яка, з урахуванням наданих особою пояснень та аргументів (які не сприйняті як переконливі), не спростовує уяву (сприйняття) визначених законом осіб щодо її достатньої відповідності цим критеріям.

Так, абзацом третім пункту 12 Порядку № 233 передбачено, що рішення про неуспішне проходження атестації, прийняте кадровими комісіями за результатами співбесіди, повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття. Це єдина вимога до обґрунтованості (своєрідний стандарт обґрунтованості) рішень кадрових комісій про неуспішне проходження прокурорами атестації як в цілому, так і на стадії співбесіди, зокрема. Цієї вимоги кадрові комісії мають дотримуватися при прийнятті своїх рішень про неуспішне проходження атестації.

Цього стандарту було повністю дотримано при прийнятті рішення про неуспішне проходження атестації позивачем за результатами співбесіди оскільки в цьому рішенні кадрової комісії були перераховані всі обставини, що вплинули на його прийняття.

У своїй постанові від 26.11.2021 у справі № 640/1846/20 Верховний Суд зазначив про те, що суди не наділені повноваженнями здійснювати переоцінку щодо дотримання прокурорами правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, та, відповідно, встановлювати його відповідність цим вимогам, оскільки такі дискреційні повноваження мають виключно члени кадрової комісії. У той же час суд перевіряє дотримання стороною відповідної процедури та встановлених законодавством вимог при вчиненні оскаржуваних дій та прийнятті оскаржуваного рішення.(п.88)

При цьому потрібно зазначити, що жодних процедурних порушень при вчиненні оскаржуваних дій та прийнятті оскаржуваного рішення кадровою комісією вчинено не було. Такі обставини не викладені і в оскаржуваних судових рішеннях.

Етичний стандарт, якого повинні дотримуватись прокурори, як члени державної системи правосуддя, значно вищий за стандарт, якому повинні відповідати інші державні службовці.

Кадрова комісія повністю виконала вимоги як спеціального закону і підзаконних нормативно-правових актів, на основі яких вона діяла (що були неодноразово визнані Верховним Судом, як такі, що мають юридичну силу), так і загальні вимоги адміністративного законодавства щодо викладення (достатньої деталізації) підстав для ухвалення рішень, передбачених для цілей атестації.

Як зазначалося, атестація в частині встановлення відповідності прокурорів вимогам професійної етики та доброчесності не має нічого спільного з процедурою доведення вчинення або невчинення злочину, адміністративного правопорушення чи дисциплінарного проступку, у тому числі порушення антикорупційного законодавства.

Подібний висновок хоч і не виключений (з огляду на перелік питань, що підлягають дослідженню в рамках атестації), проте не має для прокурора несприятливих правових наслідків у вигляді початку процедури притягнення його до відповідальності.

Відповідно до практики ЄСПЛ, одних лише сумнівів у доброчесності достатньо для відмови у доступі до державної посади. Працівники судової системи та кандидати не користуються презумпцією невинуватості в цьому процесі, і негативні припущення можуть бути сформульовані так, що обов`язок доказування перекладається на них і може застосовуватися об`єктивний тест («на видимість») для визначення обґрунтованості будь-якого припущення.

Ще у 2006 році Велика Палата ЄСПЛ у рішенні у справі «Жданок проти Латвії» наголосила на тих самих сумнівах у доброчесності, які є достатніми для відмови у доступі до державної посади: «Відносно заявниці ніколи не порушувалося кримінальне провадження. Якби це мало місце, вона могла б скористатися такими гарантіями, як презумпція невинуватості або виправдання за браком доказів. Як видається, відмова в пасивному виборчому праві, передбаченому частиною 6 статті 5 Закону 1995 р., є особливою мірою публічного права, яка обмежує доступ до політичного життя на вищому рівні. У ході розгляду, порушеного відповідно до цих положень, можливо, що сумніви були витлумачені не на користь особи, яка мала намір виставити свою кандидатуру, що на неї було покладено обов`язок доказування і що припущення набули значення».

З цього рішення ЄСПЛ випливає, що судді/прокурори при оцінюванні їхньої доброчесності: не користуються презумпцією невинуватості; не користуються правом не свідчити проти себе («право зберігати мовчання»). Також щодо них: можуть бути сформульовані негативні припущення, і може бути застосований об`єктивний тест («на видимість») для визначення достовірності будь-якого припущення.

Згідно з Рекомендацією Комітету міністрів Ради Європи № R(80)2 державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях неодноразово висловлювала правову позицію з приводу меж судового розсуду при наданні юридичної оцінки діям та рішенням ВККС під час вирішення цим органом питання відповідності судді (кандидата на посаду судді) визначеним у законі критеріям у ході кваліфікаційного оцінювання (зокрема, постанови від 27.03.2018 у справі № П/800/409/17, від 25.04.2018 у справі № 800/328/17, від 12.06.2018 у справі № 800/248/17, від 26.06.2018 у справі № 800/264/17, від 18.09.2018 у справі № 800/354/17).

Так, Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що жоден інший суб`єкт чи орган, у тому числі і суд, не може втручатися у здійснення суб`єктом владних повноважень своєї компетенції, зокрема компетенції Комісії щодо кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посаду судді в межах участі у конкурсі на заміщення вакантної посади судді.

З приводу можливості оцінки судами актів та дій органів державної влади під час виконання ними дискреційних повноважень Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зробив правовий висновок, згідно з яким у таких випадках судовий контроль є обмеженим.

З вказаного слідує, що суди не наділені повноваженнями здійснювати переоцінку щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, та, відповідно, встановлювати відповідність прокурора цим вимогам, оскільки такі дискреційні повноваження мають виключно члени кадрової комісії.

Враховуючи те , що ОСОБА_1 не навела переконливих доводів на спростування висновку Кадрової комісії про наявність сумніву щодо законності джерел походження коштів на будівництво та ремонт житлового будинку площею 112,7 кв.м., в якому прокурор та члени його сім`ї безоплатно проживають з 2018 року та відповідних доказів не надала, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що рішення кадрової комісії Офісу Генерального прокурора від 03 липня 2024 року № 2 про неуспішне проходження прокурором першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 атестації за результатами проведення третього етапу (співбесіди) містить мотиви його прийняття, висновки зроблені комісією за результатами дослідження матеріалів атестації, наданих позивачем пояснень, тобто прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом та пропорційно. Підстави для визнання протиправним та скасування вказаного рішення відсутні.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та не узгоджуються із правовим регулюванням спірних правовідносин, позицію щодо чого неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема й у постановах, згаданих вище.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах зазначених вище в даній постанові.

Зважаючи на вказані судові рішення Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не виключає можливості того, що після прийняття судом рішення у цій справі, остання правова позиція Верховного Суду буде незмінною.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат зі сплати судового збору.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.10.2024 по справі № 440/9201/24 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 13.02.2025 року