Справа № 300/4805/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 300/4805/24 пров. № А/857/27188/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Сеника Р. П.

суддів - Онишкевича Т. В., Судової-Хомюк Н. М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року у справі № 300/4805/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій,-

суддя у І інстанції ЧупринаО.В.,

дата ухвалення рішення 23 вересня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення не зазначена,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі по тексту також - відповідач 1, орган пенсійного забезпечення, Управління, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (надалі по тексту також - відповідач 2, ГУ ПФУ в Хмельницькій області), в якому просить:

- визнати протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області за №31 від 07.03.2024 (надалі по тексту також оскаржуване рішення) про відмову у призначенні пенсії;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Івано-Франківській області зарахувати до загального стажу роботи та пільгового стажу за Списком №2 період роботи з 19.04.2007 по 18.04.2008, з 18.05.2008 по 16.04.2009 та з 20.04.2009 по 12.02.2010 на посаді інженера по бурінню у Товаристві з обмеженою відповідальністю "ЗапСиббурнефть", період з 13.02.2010 по 16.04.2010 на посаді інженера по бурінню в Товаристві з обмеженою відповідальністю "Буринжениринг", період з 29.03.2011 по 15.03.2012, з 05.04.2012 по 13.03.2013, з 25.04.2013 по 07.04.2014, з 27.05.2014 по 04.09.2014, з 29.09.2014 по 02.05.2015, з 15.06.2015 по 10.06.2016, з 11.06.2016 по 06.06.2017, з 07.06.2017 по 20.04.2018, з 23.05.2018 по 19.04.2019, з 29.05.2019 по 11.06.2020 на посадах технолога, інженера по бурінню, інженера-технолога в Товаристві з обмеженою відповідальністю "Инк-Сервис" і призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 02.06.2024, з урахуванням заробітної плати, яку ОСОБА_1 отримував у вказаних підприємствах, зокрема, довідок Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗапСиббурнефть" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Инк-Сервис".

Підставою звернення ОСОБА_1 із вказаним позовом є протиправні, на переконання позивача, дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо відмови при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, з підстав відсутності необхідного страхового стажу 30 років.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 21.05.2024 звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2. За результатом розгляду вказаної заяви, ГУ ПФУ в Хмельницькій області, на переконання позивача, протиправно і необґрунтовано прийнято рішення №31 від 07.03.2024 про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком №2. Свою відмову відповідач 2 сформував з підстав відсутності у позивача необхідного страхового стажу 30 років. Мотивуючи відмову у рішенні №31 від 07.03.2024 орган пенсійного забезпечення вказав на наявність у позивача страхового стажу 25 років 27 днів, пільговий стаж становить 18 років 01 місяць 05 днів. До страхового стажу не зараховано періоди 19.04.2007 по 18.04.2008, з 18.05.2008 по 16.04.2009, з 20.04.2009 по 12.02.2010, з 13.02.2010 по 16.04.2010, з 29.03.2011по 15.03.2012, з 05.04.2012 по 13.03.2013, з 25.04.2013 по 07.04.2014, з 27.05.2014 по 04.09.2014, з 29.09.2014 по 02.05.2015, з 15.06.2015 по 10.06.2016, з 11.06.2016 по 06.06.2017, з 07.06.2017 по 20.04.2017, з 23.05.2018 по 19.04.2019, з 29.05.2019 по 11.06.2020, оскільки організації, в яких працював ОСОБА_1 , знаходяться на території Російської Федерації. До пільгового стажу не зараховано період роботи з 10.07.2002 по 24.10.2002, оскільки наявна перерва у проведенні атестації робочого місця.

Разом з тим, відмовляючи у призначенні пенсії позивачу на пільгових умовах відповідач 2 послався на вимоги статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". ОСОБА_1 стверджує, що у спірному випадку слід врахувати пункт 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 за №1-р/2020, яким визначено необхідність застосування статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (надалі по тексту також Закон №1788-XII) в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах. А саме, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема, чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

При цьому, позивач наголошує на хибності висновків відповідача 2 про незарахування до страхового стажу періодів роботи у Російській Федерації через те, що Російська Федерація з 01.01.2023 припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (надалі по тексту також Угода), оскільки питання пенсійного забезпечення регулюються та регулювалися на момент набуття ОСОБА_1 страхового стажу двосторонніми угодами в цій галузі, а також і згаданою Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, тобто на момент спірних періодів роботи позивача, відповідні міжнародні договори були чинні та у пенсійного органу не було підстав не зараховувати стаж роботи ОСОБА_1 на території Російської Федерації.

Також позивач вказав, що посади, які він займав у спірний період роботи, передбачені відповідним Списком виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 за №36 і Списком виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 за №461. Додатково зазначив, що працівник не несе відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації робочих місця, а обов`язок такий покладений на керівника підприємства. Як наслідок не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для не зарахування відповідного періоду до страхового стажу і відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Весь спірний період роботи підтверджується відповідними записами у трудовій книжці та уточнюючими довідками. З наведених підстав ОСОБА_1 просив позов задовольнити повністю та призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 з 02.06.2024.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року у справі №300/4805/24 позов задоволено частково; визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №31 від 07.03.2024 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового та пільгового стажу за Списком №2 періоди роботи:

- з 19.04.2007 по 18.04.2008, з 28.05.2008 по 16.04.2009 та з 20.04.2009 по 12.02.2010 у Товаристві з обмеженою відповідальністю "ЗапСиббурнефть";

- з 13.02.2010 по 16.04.2010 у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Буринжениринг";

- з 29.03.2011 по 15.03.2012, з 05.04.2012 по 13.03.2013, з 25.04.2013 по 07.04.2014, з 27.05.2014 по 04.09.2014, з 29.09.2014 по 02.05.2015, з 15.06.2015 по 10.06.2016, з 11.06.2016 по 06.06.2017, з 07.06.2017 по 20.04.2018, з 23.05.2018 по 19.04.2019, з 29.05.2019 по 11.06.2020 у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Инк-Сервис".

Крім того, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.05.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах у відповідності до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-ХІІ, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області подало апеляційну скаргу, у якій просить рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.09.2024 у цій справі скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що згідно поданих документів страховий стаж позивача становить 25 років 27 днів., стаж на пільгових умовах по Списку №2 складає 18 років 01 місяць 05 днів. ОСОБА_1 не підтвердив страховий стаж за періоди 19.04.2007 по 18.04.2008, з 18.05.2008 по 16.04.2009, з 20.04.2009 по 12.02.2010, з 13.02.2010 по 16.04.2010, з 29.03.2011по 15.03.2012, з 05.04.2012 по 13.03.2013, з 25.04.2013 по 07.04.2014, з 27.05.2014 по 04.09.2014, з 29.09.2014 по 02.05.2015, з 15.06.2015 по 10.06.2016, з 11.06.2016 по 06.06.2017, з 07.06.2017 по 20.04.2017, з 23.05.2018 по 19.04.2019, з 29.05.2019 по 11.06.2020 відомостями індивідуального (персоніфікованого) обліку та не надав доказів сплати страхових внесків за цей період до пенсійного фонду рф, водночас, сплата страхових внесків до пенсійного фонду рф є обов`язковою умовою для зарахування таких періодів роботи до страхового стажу. ОСОБА_1 вправі самостійно звернутись до органу Пенсійного фонду Російської Федерації щодо отримання даних, які містяться в індивідуальному особовому рахунку, а отримана відповідь слугуватиме підставою для зарахування стажу роботи у спірні періоди.

Орган пенсійного забезпечення наголошує, що з 01.01.2023 Російська Федерація в односторонньому порядку припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а тому на осіб, які працювали в Російській Федерації не поширюються норми Угоди щодо врахування при призначенні/перерахунку пенсії стажу роботи та заробітку на її території. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На переконання представника відповідача 2, посилання позивача на записи трудової книжки, як підставу для зарахування періодів роботи до пільгового стажу є безпідставними, оскільки в наданій трудовій книжці не містяться даних про повний робочий день, про пільговий характер роботи, не зазначено відомостей про прогули, простої, страйки, перебування у відпустках тощо, у зв`язку з чим, підстав для зарахування періодів роботи ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, згідно трудової книжки немає. Оскільки позивачем не додано інших документів для підтвердження спірних періодів роботи, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області правомірно відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому, з врахуванням додаткового аргументування, просить апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року у справі №300/4805/24 без змін, оскільки апеляційна скарга є необґрунтованою, а викладені у ній вимоги не відповідають чинному законодавству.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта, виходячи із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з записами, вчиненими у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 10.11.1987 та від 23.05.2018 (а.с.14-25) ОСОБА_1 :

- з 03.07.1987 прийнятий помічником бурильника експлуатаційного і розвідувального буріння скважин на нафту і газ третього розряду в районну інженерно-технологічну службу №1;

- 01.10.1987 присвоєно четвертий розряд помічника бурильника експлуатаційного й розвідувального буріння скважин нафти і газу;

- з 06.11.1987 звільнений з роботи з районної інженерно-технологічної служби №1;

- з 01.08.1990 прийнятий помічником бурильника експлуатаційного і розвідувального буріння скважин на нафту і газ по четвертому розряду в РІТС освоєння;

- з 13.04.1992 переведений помічником бурильника по капітальному ремонту свердловин в цех капітального ремонту свердловин;

- з 28.06.1994 переведений комбуром в РІТС-2 бригаду №2 Рибальського родовища Сумської області;

- з 10.03.1998 переведений помічником бурильника експлуатаційного і розвідувального буріння свердловин на нафту і газ по п`ятому розряду РІТС-2;

- з 05.08.2001 переведена бурильником експлуатаційного і розвідувального буріння свердловин на нафту і газ по шостому розряду Охтирської РІТС Івано-Франківської експлуатації;

- з 01.10.2003 переведений бурильником експлуатаційного і розвідувального буріння свердловин на нафту і газ по шостому розряду Охтирської РІТС Івано-Франківської експлуатації;

- з 17.03.2007 звільнений за угодою сторін;

- з 19.04.2007 прийнятий на посаду інженера по бурінню вахтовим методом в ООО "ЗапСиббурнефть" (надалі по тексту також Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗапСиббурнефть", ТзОВ "ЗапСиббурнефть");

- з 18.04.2008 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 28.05.2008 прийнятий на посаду інженера по бурінню в бурову бригаду вахтовим методом в ТзОВ "ЗапСиббурнефть";

- з 16.04.2009 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 20.04.2009 прийнятий на посаду інженера по бурінню в бурову бригаду вахтовим методом в ТзОВ "ЗапСиббурнефть";

- з 12.02.2010 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 13.02.2010 прийнятий на посаду інженера по бурінню в бурову бригаду вахтовим методом в ООО "Буринженеринг" (надалі по тексту також - Товариство з обмеженою відповідальністю "Буринженеринг", ТзОВ "Буринженеринг");

- з 16.04.2010 звільнений за власним бажанням з ТзОВ "Буринженеринг";

- з 29.03.2011 прийнятий на посаду технолога в центральну інженерно-технологічну службу вахтовим методом в ЗАО "Инк-Сервис" (надалі по тексту також Закрите акціонерне товариство "Инк-Сервис", ЗАТ "Инк-Сервис");

- з 02.09.2011 переведений в Усть-Кутський район, робота вахтовим методом;

- з 01.12.2011 переведений в район крайньої півночі, робота вахтовим методом;

- з 01.01.2012 переведений в Усть-Кутський район;

- з 15.03.2012 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 05.04.2012 прийнятий на посаду технолога в центральну інженерно-технологічну службу вахтовим методом в ЗАТ "Инк-Сервис";

- з 18.07.2012 переведений в Усть-Кутський район, робота вахтовим методом;

- з 13.03.2013 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 25.04.2013 прийнятий на посаду технолога в північну експлуатацію вахтовим методом в ЗАТ "Инк-Сервис";

- з 01.01.2014 переведений на посаду інженера по бурінню в Північну експедицію вахтовим методом;

- з 07.04.2014 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 27.05.2014 прийнятий на посаду інженера-технолога в Північну експедицію вахтовим методом в ЗАТ "Инк-Сервис";

- 01.08.2014 ЗАТ "Инк-Сервис" реорганізовано в ООО "Инк-Сервис" (надалі по тексту також - Товариство з обмеженою відповідальністю "Инк-Сервис", ТзОВ "Инк-Сервис");

- з 04.09.2014 звільнений за власним бажанням;

- з 29.09.2014 прийнятий на посаду інженера-технолога в Північну експедицію вахтовим методом в ТзОВ "Инк-Сервис";

- з 02.05.2015 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 15.06.2015 прийнятий на посаду інженера по бурінню в Північну експедицію вахтовим методом в ТзОВ "Инк-Сервис";

- з 10.06.2016 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 11.06.2016 прийнятий на посаду інженера по бурінню в Північну експедицію вахтовим методом в ТзОВ "Инк-Сервис";

- з 06.06.2017 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 07.06.2017 прийнятий на посаду інженера по бурінню в Північну експедицію вахтовим методом в ТзОВ "Инк-Сервис";

- з 20.04.2018 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 23.05.2018 прийнятий на посаду інженера по бурінню в Північну експедицію вахтовим методом в ТзОВ "Инк-Сервис";

- з 19.04.2019 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 29.05.2019 прийнятий інженером по бурінню в Північну експедицію вахтовим методом в ТзОВ "Инк-Сервис";

- з 11.06.2020 трудовий договір розірвано за угодою сторін;

- з 17.09.2020 прийнятий на роботу комплектувальником в ТзОВ "ДІА-МЕБ";

- з 25.09.2020 переведений кур`єром;

- з 26.03.2021 звільнений з роботи за угодою сторін;

- з 21.01.2022 прийнятий на посаду майстра із складних робіт у бурінні (капітальному ремонті) свердловин в ТОВ "Спецмехсервіс"

- підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення по Списку №2 згідно Наказу від 25.09.2018 за №298;

- підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення по Списку №2 згідно Наказу від 20.09.2023 за №45.

ОСОБА_1 21.05.2024 звернувся до відділу обслуговування громадян №11 (сервісний центр) Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком по Списку №2 (а.с.203). До вказаної заяви позивачем долучено документи на засвідчення набуття останнім необхідного страхового та пільгового стажу (а.с.204-205).

Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, за принципом екстериторіальності, розглянуло заяву ОСОБА_1 від 21.05.2024 та прийняло рішення про відому у призначенні пенсії від 07.03.2024 за №31. Відмову Управління мотивує тим, що у позивача відсутній необхідний страховий стаж для призначення пенсії (30 років), страховий стаж позивача становить 25 років 27 днів, пільговий стаж становить 18 років 01 місяць 05 днів. До страхового стажу не зараховано періоди з 19.04.2007 по 18.04.2008, з 18.05.2008 по 16.04.2009, з 20.04.2009 по 12.02.2010, з 13.02.2010 по 16.04.2010, з 29.03.2011по 15.03.2012, з 05.04.2012 по 13.03.2013, з 25.04.2013 по 07.04.2014, з 27.05.2014 по 04.09.2014, з 29.09.2014 по 02.05.2015, з 15.06.2015 по 10.06.2016, з 11.06.2016 по 06.06.2017, з 07.06.2017 по 20.04.2017, з 23.05.2018 по 19.04.2019, з 29.05.2019 по 11.06.2020, оскільки організації, в яких працював ОСОБА_1 , знаходяться на території Російської Федерації. До пільгового стажу не зараховано період роботи з 10.07.2002 по 24.10.2002, оскільки наявна перерва у проведенні атестації робочого місця (а.с.27).

Апелянт як у суді першої інстанції (у відзиві на позовну заяву), так і звертаючись із цією апеляційною скаргою до суду, додаткового вказує, що ОСОБА_1 не підтвердив страховий стаж за періоди 19.04.2007 по 18.04.2008, з 18.05.2008 по 16.04.2009, з 20.04.2009 по 12.02.2010, з 13.02.2010 по 16.04.2010, з 29.03.2011 по 15.03.2012, з 05.04.2012 по 13.03.2013, з 25.04.2013 по 07.04.2014, з 27.05.2014 по 04.09.2014, з 29.09.2014 по 02.05.2015, з 15.06.2015 по 10.06.2016, з 11.06.2016 по 06.06.2017, з 07.06.2017 по 20.04.2017, з 23.05.2018 по 19.04.2019, з 29.05.2019 по 11.06.2020 відомостями індивідуального (персоніфікованого) обліку та не надав доказів сплати страхових внесків за цей період до Пенсійного фонду Російської Федерації. В наданій позивачем трудовій книжці не містяться даних про повний робочий день, про пільговий характер роботи, не зазначено відомостей про прогули, простої, страйки, перебування у відпустках тощо, у зв`язку з чим, підстав для зарахування періодів роботи ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, згідно трудової книжки немає

Як вірно зауважив суд першої інстанції, оскаржуване рішення не містить такої мотивації його прийняття.

Згідно Форми РС-право, складеної ГУ ПФУ в Хмельницькій області при розрахунку стажу для призначення пенсії ОСОБА_1 , до страхового стажу зараховано періоди: з 01.09.1984 по 02.07.1987, з 07.11.1987 по 24.06.1988, з 29.06.1988 по 07.06.1990, з 12.04.1992 по 12.04.1992, з 27.06.1994 по 27.06.1994, з 16.07.1994 по 27.11.1994, з 28.10.1999 по 30.10.1999, з 28.11.1999 по 30.10.1999, з 28.11.1999 по 27.12.1999, з 10.07.2002 по 24.10.2002, з 17.09.2020 по 26.03.2011, за Списком №2 зараховано періоди: з 03.07.1987 по 06.11.1987, з 01.08.1990 по 31.12.1991, з 01.01.1992 по 11.04.1992, з 13.04.1992 по 26.06.1994, з 28.06.1994 по 15.07.1994, з 28.11.1994 по 27.10.1999, з 31.10.1999 по 27.11.1999, з 28.12.1999 по 27.07.2001, з 28.07.2001 по 09.07.2002, з 25.10.2002 по 30.09.2003, з 01.10.2003 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 17.03.2007, з 21.01.2022 по 02.03.2022, з 27.06.2022 по 31.03.2024 (зворотній бік а.с.26). Вказана обставина визнається та не заперечується сторонами.

Не погоджуючись із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 07.03.2024 за №31 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для часткового задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону (ч. 1 ст. 114 Закону №1058-IV).

Приписами п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону №1058-IV передбачено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

За відсутності страхового стажу, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців у чоловіків і не менше 20 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років у чоловіків і не менше 21 року у жінок; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців у чоловіків і не менше 21 року 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років у чоловіків і не менше 22 років у жінок; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців у чоловіків і не менше 22 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років у чоловіків і не менше 23 років у жінок; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців у чоловіків і не менше 23 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років у чоловіків і не менше 24 років у жінок; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців у чоловіків і не менше 24 років 6 місяців у жінок.

Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.

При цьому, відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Своєю чергою, ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною). Порядок застосування ст. 13 визначає пункт 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020.

Статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Пунктом 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII.

Згідно з пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1р/2020 від 23.01.2020 стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від23.01.2020 встановлено, що застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02..03.2015 №213-VIII для осіб, які працювали до 01.04.2015 на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:

«На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: … б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам».

Отже, у статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII було встановлено страховий стаж роботи для чоловіків не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців пільговий стаж.

Відповідно до пункту 4.4 Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, перевіряючи статтю 13, частину 2 статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII, на відповідність Конституції України, Конституційний Суд України виходив з такого.

Згідно зі статтею 13, частиною 2 статті 14, пунктами «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII у осіб, які належать до категорій працівників, вказаних у цих нормах, виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію. Однак оспорюваними положеннями Закону №213-VIII змінено нормативне регулювання призначення пенсій таким особам.

Таким чином стаття 13, частина 2 статті 14, пункт «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII, якими передбачено поетапне підвищення на 5років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині 1 статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.11.2021 по справі №360/3611/20 в аналогічних відносинах дійшла до висновку, що застосуванню підлягають норми Закону №1788-XI з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, а не Закону №1058-IV.

За вказаних обставин, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, та виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України.

Таке застосування судом вищевказаних норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.

Отже, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції належно оцінив доводи відповідача щодо відсутності у позивача необхідного загального страхового стажу 30 років як помилкові, оскільки такий стаж згідно оскаржуваного рішення становить 25 років 27 днів, що є достатнім (більше 25 років), з урахуванням умов призначення пільгової пенсії за Списком №2, визначених Законом України №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020.

Як слідує із матеріалів справи, зокрема спірного рішення та відзиву відповідача, до страхового і до пільгового стажу не зараховано періоди роботи у російській федерації згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 .

Апеляційний суд звертає увагу на те, що питання пенсійного забезпечення регулюються, а також регулювалися на момент набуття позивачем страхового стажу двосторонніми угодами в цій галузі, а також Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі Угода), згідно із статтею 1 якої, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством країни, на території якого вони проживають.

Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлено чи буде встановлено законодавством держав-учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).

Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасників Угоди проводиться за місцем проживання.

Для визначення права на пенсію громадянам держав-учасниць Угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої із цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до введення в дію цієї Угоди.

За змістом цих норм стаж, набутий на території однієї із зазначених в Угоді держав, зараховується до пільгового у разі, якщо такий стаж взаємно визначений Сторонами.

Згідно зі статтею 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 01.12.1991, приймаються на території держав-учасниць Співдружності без легалізації.

Згідно абзацу 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і урядом російської федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993 (чинної як на момент набуття позивачем стажу, так і на момент звернення за пенсією), трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Отже, наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Вказане також свідчить про те, що пенсія призначається за нормами законодавства країни, де проживає особа, а стаж, набутий на території однієї із зазначених в Угоді держав, зараховується у разі, якщо такий стаж взаємно визначений Сторонами.

Отже, у випадку виникнення спору у таких питаннях, суд має перевірити умови, за яких такий стаж підлягає зарахуванню відповідно до законодавства країни, де особа його набула.

Постановою міністерства праці і соціального розвитку російської федерації від10.10.2003 №69 затверджено Інструкцію заповнення трудових книжок.

Так, підпунктом 5.1 пункту 5 вказаної Інструкції передбачено, що запис про звільнення (припинення трудового договору) в трудовій книжці працівника провадиться в такому порядку: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; в графі 2 вказується дата звільнення (припинення трудового договору); в графі 3 робиться запис про причини звільнення (припинення трудового договору); в графі 4 вказується найменування документа, на підставі якого внесено запис - наказ (розпорядження) або інше рішення роботодавця, його дата і номер.

Згідно зі змістом пунктів 2, 45 Правил ведення і зберігання трудових книжок, виготовлення бланків трудової книжки і забезпечення ними роботодавців, затверджених постановою пряду російської федерації від 16.04.2003 №225 «Про трудові книжки», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність і трудовий стаж працівника. Відповідальність за організацію роботи з ведення, зберігання, обліку та видачі трудових книжок і вкладишів до них покладається на роботодавця. Відповідальність за ведення, зберігання, облік і видачу трудових книжок несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (Розпорядженням) роботодавця. За порушення встановленого цими Правилами порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть відповідальність, встановлену законодавством російської федерації.

Наведені положення узгоджуються також і з приписами пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 №301, а також приписами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про пенсійне забезпечення», Кодексу законів про працю України та Постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637.

Крім того, згідно зі статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991за №1788-XII (далі Закон №1788-XII), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до ст. 62 Закону №1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з вимогами статті 62 Закону №1788-ХІІ, постановою Кабінету Міністрів України від12.08.1993 за №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані. наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди З відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок.

Статтею 48 Кодексу законів про працю України визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до пункту 1.1 «Загальні положення» Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Отже, зі змісту вказаних вище норм слідує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка та позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки. Окрім цього, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості зазначені неповні чи неточні відомості про роботу працівника у певний період, то для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, на підставі яких можна дійти висновку, де і протягом якого періоду працював працівник. Ці документи можуть бути видані роботодавцем (його правонаступником), архівними установами, до яких передано документи з особового складу для зберігання. Якщо є можливість підтвердити трудовий стаж даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, то використовуються ці відомості.

Як вірно встановив суд першої інстанції, відомостями, які містяться в трудовій книжці ОСОБА_1 підтверджено періоди роботи позивача:

- з 19.04.2007 по 18.04.2008 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 28.05.2008 прийнятий на посаду інженера по бурінню в бурову бригаду вахтовим методом в ТзОВ "ЗапСиббурнефть";

- з 16.04.2009 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 20.04.2009 прийнятий на посаду інженера по бурінню в бурову бригаду вахтовим методом в ТзОВ "ЗапСиббурнефть";

- з 12.02.2010 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 13.02.2010 прийнятий на посаду інженера по бурінню в бурову бригаду вахтовим методом в ТзОВ "Буринженеринг";

- з 16.04.2010 звільнений за власним бажанням з ТзОВ "Буринженеринг";

- з 29.03.2011 прийнятий на посаду технолога в центральну інженерно-технологічну службу вахтовим методом в ЗАТ "Инк-Сервис";

- з 02.09.2011 переведений в Усть-Кутський район, робота вахтовим методом;

- з 01.12.2011 переведений в район крайньої півночі, робота вахтовим методом;

- з 01.01.2012 переведений в Усть-Кутський район;

- з 15.03.2012 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 05.04.2012 прийнятий на посаду технолога в центральну інженерно-технологічну службу вахтовим методом в ЗАТ "Инк-Сервис";

- з 18.07.2012 переведений в Усть-Кутський район, робота вахтовим методом;

- з 13.03.2013 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 25.04.2013 прийнятий на посаду технолога в північну експлуатацію вахтовим методом в ЗАТ "Инк-Сервис";

- з 01.01.2014 переведений на посаду інженера по бурінню в Північну експедицію вахтовим методом;

- з 07.04.2014 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 27.05.2014 прийнятий на посаду інженера-технолога в Північну експедицію вахтовим методом в ЗАТ "Инк-Сервис";

- 01.08.2014 ЗАТ "Инк-Сервис" реорганізовано в ТзОВ "Инк-Сервис";

- з 04.09.2014 звільнений за власним бажанням;

- з 29.09.2014 прийнятий на посаду інженера-технолога в Північну експедицію вахтовим методом в ТзОВ "Инк-Сервис";

- з 02.05.2015 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 15.06.2015 прийнятий на посаду інженера по бурінню в Північну експедицію вахтовим методом в ТзОВ "Инк-Сервис";

- з 10.06.2016 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 11.06.2016 прийнятий на посаду інженера по бурінню в Північну експедицію вахтовим методом в ТзОВ "Инк-Сервис";

- з 06.06.2017 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 07.06.2017 прийнятий на посаду інженера по бурінню в Північну експедицію вахтовим методом в ТзОВ "Инк-Сервис";

- з 20.04.2018 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 23.05.2018 прийнятий на посаду інженера по бурінню в Північну експедицію вахтовим методом в ТзОВ "Инк-Сервис";

- з 19.04.2019 звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору;

- з 29.05.2019 прийнятий інженером по бурінню в Північну експедицію вахтовим методом в ТзОВ "Инк-Сервис";

- з 11.06.2020 трудовий договір розірвано за угодою сторін.

Доказів, які б свідчили про недостовірність таких записів, відповідачем суду не надано, а тому останні безпідставно не взяті до уваги відповідачем для призначення пенсії за віком.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Згідно з п. 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Тобто надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках, а саме за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі №234/13910/17, від 07.03.2018 у справі №233/2084/17 та від 25.04.2019 у справі №159/4178/16а.

Відповідно до п.3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 №383, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.2005 за №1451/11731 (далі - Порядок №383), при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992.

Посади, які обіймав позивач за спірні періоди були передбачені Списками, затвердженими постановами Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 за №36, від 24.06.2016 за № 461, які були чинні на період його роботи.

Судом першої інстанції також встановлено, що робота позивача на вище перелічених посадах, які передбачено Списком №2 виробництв, робіт, професій протягом спірних років підтверджується: страховим свідоцтвом №170-789-622, довідкою від 06.11.2013 за №12; довідкою від 06.11.2013 за №16; довідкою про заробітну плату від 06.11.2013 за №13; довідкою про заробітну плату від 06.11.2013 за №14; довідкою про заробітну плату від 06.11.2013 за №15; довідкою про заробітну плату від 06.11.2013 за №17; уточнюючою довідкою від 22.05.2020 за №1662; наказом №36/00-п від 23.03.2016; картою оцінки умов праці №154; довідкою про заробітну плату від 20.05.2020; довідкою про заробітну плату від 25.05.2020, котрі долучилась ОСОБА_1 до заяви від 21.05.2024. Вказані документи додано відповідачами до відзивів на позовну заяву (а.с.127-128, 131-133, 136-141, 143-146а, 147, 201-202).

Як уже зазначено вище, фактично підставою для неврахування до страхового стажу позивача відповідних періодів роботи у російській федерації є те, що з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Однак, такі доводи правильно відхилені судом попередньої інстанції, оскільки Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від13.03.1992 була чинна як для України, так і для росії в спірні періоди роботи позивача.

Окрім цього, як слідує із Пояснювальної записки до проекту Закону України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу 1997 року до Конвенції», такий Закон не стосується соціальнотрудової сфери.

Разом із тим, суд звертає увагу, що відповідно до Постанови КМУ від 29.11.2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (далі - Постанова №1328), Україна вийшла з вищезазначеної Угоди. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022. Отже, до набрання чинності Постановою №1328, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою.

Відтак, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 підлягає застосуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в російській федерації, оскільки вказана Угода була чинною на момент набуття позивачем відповідного стажу.

Окрім цього, згідно приписів пункту 2 статті 13 названої Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Окрім цього, відповідно до ч. 3 ст. 23 Загальної декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської соціальної хартії та ст. 46 Конституції України, працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.

При цьому, відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

В Рішенні Конституційного Суду №1-рп/99 від 09.02.1999 щодо тлумачення частини першої вказаної статті 58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України). Проте, Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.06.2018 у справі №820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.

Суд апеляційної інстанції підтримує висновок суду першої інстанції про те, що оскільки позивач працював у російській федерації в той час, коли усі вищевказані міжнародні договори були чинні, у пенсійного органу не було підстав не зараховувати стаж роботи позивача на території російської федерації та, відповідно, і заробітну плату, отримувану під час виконання такої роботи.

Отже, суд першої інстанції вірно висновував, що усі необхідні документи щодо підтвердження роботи позивача, а також його отримуваної заробітної плати, позивач надав пенсійному органу разом із заявою про призначення пенсії.

Доцільно зауважити, що при обставинах, що склались у зв`язку з повномасштабним вторгненням 24.02.2022 російської федерації на територію України та військовою агресією по відношенню до громадян України, пенсійним органом не може бути відмовлено у врахуванні стажу позивача за періоди роботи на території росії, які мали місце до вказаних подій.

Щодо посилань про відсутність інформації щодо сплати страхових внесків. Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV страхові внески це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог зазначеного Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно статті 20 Закону України №1058-IV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до вказаного Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені зазначеним Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Апеляційний суд зауважує, що страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

При цьому, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Таким чином, суд попередньої інстанції вважає, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, несплата підприємством страхових внесків не може бути підставою для незарахування до стажу позивача спірних періодів роботи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.03.2020 у справі №535/1031/16-а.

Як наслідок, суд констатує про безпідставність доводів Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на відсутність інформації щодо сплати страхових внесків.

Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції про відсутність необхідність надання оцінки мотивам незарахування до пільгового стажу роботи за Списком №2 періоду з 10.07.2002 по 24.10.2002 на посаді бурильника експлуатаційного і розвідувального буріння свердловин на нафту і газ по шостому розряду Охтирської РІТС Івано-Франківської експлуатації, через відсутність спору між сторонами.

Також судом першої інстанції вірно констатовано про відсутність підстав для зарахування до страхового та пільгового стажу за Списком №2 періоду роботи з 18.05.2008 по 27.05.2008, оскільки позивач у вказаний період не працював.

Підсумовуючи викладене у сукупності суд першої інстанції дійшов неспростовних висновків, з якими погоджується апеляційний суд, про наявність достатніх підстав для врахування до страхового та пільгового стажу за Списком №2 ОСОБА_1 періоду роботи з 19.04.2007 по 18.04.2008, з 28.05.2008 по 16.04.2009 та з 20.04.2009 по 12.02.2010 у Товаристві з обмеженою відповідальністю "ЗапСиббурнефть", з 13.02.2010 по 16.04.2010 у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Буринжениринг", з 29.03.2011 по 15.03.2012, з 05.04.2012 по 13.03.2013, з 25.04.2013 по 07.04.2014, з 27.05.2014 по 04.09.2014, з 29.09.2014 по 02.05.2015, з 15.06.2015 по 10.06.2016, з 11.06.2016 по 06.06.2017, з 07.06.2017 по 20.04.2018, з 23.05.2018 по 19.04.2019, з 29.05.2019 по 11.06.2020 у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Инк-Сервис", а також про передчасність позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити і виплачувати пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, з урахуванням заробітної плати зазначеної у довідках, оскільки відповідач не вчинив жодних дій/не прийняв будь-якого рішення щодо довідок, про необхідність врахування яких вказує відповідач, тобто такі правовідносини не стали спірними.

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо очевидної протиправності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області та необхідність його скасування, що є правомочністю суду відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України.

У своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.

Засіб правового захисту, що передбачений зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З позиції апеляційного суду, обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача, враховуючи дискреційні повноваження відповідачів, в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.05.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-ХІІ, з урахуванням правової оцінки наданої судом першої інстанції в судовому рішенні, відповідає завданню адміністративного судочинства визначеного ч. 1 ст. 2 КАС України.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, а також невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 241, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 вересня2024 року у справі №300/4805/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк