Справа № 826/17201/14
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2025-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2025 року справа №826/17201/14

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на публічній службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суть спору: до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Генеральної прокуратури України (далі по тексту також ГПУ), в якому просить суд:

- скасувати наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №2504-ц про звільнення позивача з посади начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України;

- поновити його на посаді начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України;

- стягнути на його користь із Генеральної прокуратури України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі;

- зобов`язати Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на протиправність оскаржуваного наказу Генеральної прокуратури України про його звільнення з огляду на порушення гарантованого Конституцією України права на працю, статей 58 та 61 Конституції України, згідно з якими ніхто не може відповідати за діяння, які станом на час їх вчинення не визнавалися як правопорушення, а юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Також позивачем вказано на те, що звільнення відбулося з порушенням низки норм міжнародного права та міжнародних принципів проведення люстрації, без урахування практики Європейського суду з прав людини, зокрема, відповідно до яких люстрація повинна бути обмежена тільки тими посадами, стосовно яких існують підстави вважати, що особа, яка їх обіймає, може їх використати з метою створення суттєвих загроз правам людини або демократії і тільки особи, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або суттєво допомагали в їх учиненні, можуть бути дискваліфіковані; якщо держава застосовує люстраційні заходи, вона повинна забезпечити дотримання всіх процесуальних гарантій у відповідності до Конвенції в тій частині, яка стосується проведення таких заходів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.10.2020 вирішено надалі враховувати зміну найменування/назви відповідача Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора (далі по тексту також відповідач, ОГП) та відповідно зазначати у подальших процесуальних документах актуальне найменування відповідача Офіс Генерального прокурора.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №2504-ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України. Стягнуто із Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року до 17 грудня 2020 року в розмірі 1253983,10 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 16934,82 грн допущено до негайного виконання.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року - без змін.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив висновки про: недоведеність відповідачем правомірності прийняття оскаржуваного наказу, що є підставою для визнання його протиправним і скасування; поновлення позивача на посаді, з якої його звільнено; стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року до 17 грудня 2020 року в розмірі 1253983,10 грн (806,42 грн (середньоденна заробітна плата за останні два календарні місяці роботи - серпень та вересень 2014 року) х 1555 робочих днів у період вимушеного прогулу).

Постановою Верховного Суду від 20.12.2022 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2021 року в справі №826/17201/14 у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано і направлено справу в цій частині на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2021 року в справі №826/17201/14 залишено без змін.

12 травня 2023 року адміністративна справа надійшла до Київського окружного адміністративного суду та за результатом автоматизованого розподілу передана на розгляд судді Дудіну С. О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.06.2023 адміністративну справу прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Відповідачем подано до суду пояснення, в яких зазначено про підвищення посадових окладів прокурорсько-слідчих працівників органів прокуратури з 01.12.2015 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» на коефіцієнт підвищення 1,29. В подальшому підвищення посадових окладів та інших виплат прокурорсько-слідчим працівникам відбулося з 06.09.2017 згідно постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» на коефіцієнт підвищення 2,24.

Також відповідач зазначив про виплату позивачу на виконання рішення суду у цій справі у жовтні 2021 року 16 934,82 грн з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а також у грудні 2021 року згідно виконавчого листа №826/17201/14 - 1 237 048,28 грн з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Враховуючи означені обставини, відповідач просить у випадку задоволення позовних вимог врахувати фактично виплачену суму у розмірі 1 253 983,10 грн, з метою уникнення можливого подвійного стягнення середнього заробітку.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

Наказом Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №2504-ц, керуючись статтею 15 Закону України «Про прокуратуру», вимогою пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади», звільнено старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Підстава: довідка про результати вивчення особової справи ОСОБА_1 .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №2504-ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України. Стягнуто із Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року до 17 грудня 2020 року в розмірі 1253983,10 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 16934,82 грн допущено до негайного виконання.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року - без змін.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року в частині визнання протиправним і скасування наказу Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №2504-ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України та про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України набрало законної сили.

Скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові у цій справі зазначив, що середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно обчислювати із урахуванням підвищених тарифних ставок і посадових окладів шляхом коригування на коефіцієнт їх підвищення.

Верховний Суд зауважив, що він неодноразово висловлював свою позицію щодо необхідності застосування вказаних нормативних положень в тому випадку, коли у розрахунковому періоді відбулося підвищення посадових окладів згідно з актами законодавства. З-поміж інших постанов, у постанові від 30 червня 2021 року в справі №826/17798/14 Верховний Суд, у частині правового регулювання правовідносин (щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на посаді відповідно до статті 235 КЗпП України) зазначив про те, що при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно застосовувати коефіцієнт підвищення посадового окладу відповідно до пункту 10 Порядку №100.

12 грудня 2020 року набрала чинності Постанова №1213, якою внесено зміни до Порядку №100, зокрема, виключено його пункт 10, що й слугувало підставою для відхилення судами попередніх інстанцій доводів позивача щодо застосування при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу положень пункту 10 Порядку №100.

Разом із тим, згідно з висновками Верховного Суду, зробленими, зокрема, у постановах від 04 листопада 2021 року в справі №826/6301/15, від 20 січня 2022 року в справі №826/17709/14, від 25 січня 2022 року в справі №826/17708/14, від 18 квітня 2022 року в справі №802/4032/14-а, від 28 квітня 2022 року в справі №826/18143/14, від 27 вересня 2022 року в справі №826/18139/14, від 29 листопада 2022 року в справі №826/17616/14 та інших, підстави для застосування коефіцієнта підвищення посадового окладу відповідно до пункту 10 Порядку №100 при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні з 12 грудня 2020 року, тобто з дати набрання чинності Постановою №1213, якою виключено пункт 10 Порядку №100, а у площині спірних правовідносин до 11 грудня 2020 року середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно розраховувати із урахуванням відповідного коефіцієнта підвищення, оскільки до 11 грудня 2020 року пункт 10 Порядку №100 був чинним і підлягав застосуванню.

За таких обставин, Верховний Суд зауважив, що висновок судів попередніх інстанцій в цій справі про неможливість застосування при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року до 11 грудня 2020 року положень пункту 10 Порядку №100 із тих підстав, що 12 грудня 2020 року набрала чинності Постанова №1213, якою виключено вказаний пункт Порядку №100, є помилковим.

Разом із тим, Верховний Суд звернув увагу на те, що відхиливши доводи позивача щодо застосування пункту 10 Порядку №100, суди, як наслідок, не досліджували, чи було у розрахунковому періоді підвищення посадових окладів (зокрема, за посадою, на яку поновили позивача, чи відповідною їй посадою) як обставини, з якою положення вказаного пункту пов`язують необхідність застосування при розрахунку середнього заробітку (за час вимушеного прогулу) коефіцієнта підвищення.

Зважаючи на те, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, Верховний Суд, ураховуючи приписи статей 341, 353 КАС України, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги позивача, скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і направлення справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі викладеного суд, з урахуванням висновків Верховного Суду, зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» визначається за правилами, передбаченими Порядком №100 (далі - у редакції, чинній у період вимушеного прогулу позивача до 11 грудня 2020 року), в пункті 5 якого закріплено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

За правилами пункту 10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться. Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

Виходячи з аналізу зазначених норм слідує, що середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно обчислювати із урахуванням підвищених тарифних ставок і посадових окладів шляхом коригування на коефіцієнт їх підвищення.

Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію щодо необхідності застосування вказаних нормативних положень в тому випадку, коли у розрахунковому періоді відбулося підвищення посадових окладів згідно з актами законодавства. З-поміж інших постанов, у постанові від 30 червня 2021 року в справі №826/17798/14 Верховний Суд, у частині правового регулювання правовідносин (щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на посаді відповідно до статті 235 КЗпП України) зазначив про те, що при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно застосовувати коефіцієнт підвищення посадового окладу відповідно до пункту 10 Порядку №100.

12 грудня 2020 року набрала чинності Постанова №1213, якою внесено зміни до Порядку №100, зокрема, виключено його пункт 10, однак, згідно з висновками Верховного Суду, зробленими, зокрема, у постановах від 04 листопада 2021 року в справі №826/6301/15, від 20 січня 2022 року в справі №826/17709/14, від 25 січня 2022 року в справі №826/17708/14, від 18 квітня 2022 року в справі №802/4032/14-а, від 28 квітня 2022 року в справі №826/18143/14, від 27 вересня 2022 року в справі №826/18139/14, від 29 листопада 2022 року в справі №826/17616/14 та інших, підстави для застосування коефіцієнта підвищення посадового окладу відповідно до пункту 10 Порядку №100 при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні з 12 грудня 2020 року, тобто з дати набрання чинності Постановою №1213, якою виключено пункт 10 Порядку №100, а у площині спірних правовідносин до 11 грудня 2020 року середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно розраховувати із урахуванням відповідного коефіцієнта підвищення, оскільки до 11 грудня 2020 року пункт 10 Порядку №100 був чинним і підлягав застосуванню.

Суд зазначає, що з моменту неправомірного звільнення позивача з посади з 24 жовтня 2014 року по день поновлення його на посаді 17 грудня 2020 року рішенням суду першої інстанції, яке підлягає негайному виконанню у цій частині, декілька разів відбувалося підвищення посадових окладів працівників прокуратури, а також запроваджена та реалізована реформа органів прокуратури на підставі Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі по тексту також - Закон № 113-ІХ), у межах якої прийнято Постанову КМУ № 1155.

Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію щодо необхідності застосування пунктів 7, 8, 10 розділу ІV Порядку КМУ № 100 у тому випадку, коли у розрахунковому періоді відбулося підвищення посадових окладів згідно із актами законодавства.

Як встановлено судом, за змістом довідки Офісу Генерального прокурора вих. №21-2150зп від 02.11.2020 про суму заробітної плати ОСОБА_1 у серпні 2014 року та у вересні 2014 року (два останні календарні місяці роботи, що передували звільненню позивача), сума середньоденної заробітної плати складає 806,42 грн, що не оспорюється сторонами у справі.

Постановою КМУ №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» з 01 грудня 2015 року підвищено посадові оклади керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено постановою КМУ №505 ( за змістом Довідки Офісу Генерального прокурора від 02.11.2021 №21-1250зп).

Коефіцієнт підвищення посадового окладу начальника самостійного управління ГПУ з 01 грудня 2015 року склав 1,29. Відповідно середньоденна заробітна плата з цього часу становить 1040,06 грн (806,42 грн х 1,29).

Постановою КМУ №657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури», яка набрала чинності 06.09.2017, підвищено посадові оклади прокурорам і слідчим органів прокуратури.

Коефіцієнт підвищення посадового окладу начальника самостійного управління ГПУ склав 2,24. Відповідно середньоденна заробітна плата з цього часу становить 2329,73 грн (1040,06 грн х 2,24).

Суд зазначає, що питання рівнозначності посади позивача, яку він обіймав до звільнення, та посади прокурора того ж відділу після її виключення, не є предметом розглядом даної справи та не оскаржується сторонами. На противагу означеному, відповідач у своїх поясненнях зазначив про підвищення посадових окладів прокурорсько-слідчих працівників прокуратури відповідно до постанови КМУ №1013 (з урахуванням постанови КМУ №505) з 01.12.2015, вказавши, що коефіцієнт підвищення посадового окладу начальника самостійного управління ГПУ становив 1,29. Також відповідач зазначив про підвищення посадових окладів прокурорсько-слідчим працівникам з 06.09.2017 згідно з постановою КМУ №657, вказавши, що коефіцієнт підвищення посадового окладу начальника самостійного управління ГПУ становив 2,24. Означені коефіцієнти підвищення не оспорюються позивачем під час розгляду справи.

Надалі, з 16 січня 2020 року вступила в дію Постанова КМУ від 11 грудня 2019 року №1155 «Про умови оплати праці прокурорів», якою затверджено посадові оклади прокурорів Офісу Генерального прокурора.

Суд зазначає, що прокурори, зокрема Генеральної прокуратури України, які не були переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримували/отримують заробітну плату відповідно до Постанови КМУ № 505. Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримують заробітну плату згідно з Постановою КМУ №1155 та статті 81 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII ( далі по тексту також - Закон №1697-VII).

Середня заробітна плата прокурорів не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів встановлених Постановою № 1155 за відсутності факту успішного проходження ними атестації та переведення на посади прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних, окружних прокуратур.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 січня 2022 року у справі №826/17709/14.

Як наслідок, з 16 січня 2020 року застосування коефіцієнта 4,03, визначеного Постановою №1155, можливе лише за умови призначення на посаду прокурора до Офісу Генерального прокурора за результатами успішної атестації, а тому до посадового окладу позивача, який процедуру атестації не проходив, з 16 січня 2020 року підлягає застосуванню попередній коефіцієнт підвищення 2,24, а його середньоденна заробітна плата становить 2329,73 грн (1040,06 грн х 2,24).

Пункт 10 Постанови №100 був виключений постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100", яка набрала законної сили 12.12.2020, у зв`язку з чим після цієї дати не здійснюється коригування середньої заробітної плати у разі подальшого (після 12.12.2020) підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

Указане відповідає висновкам Верховного Суду щодо застосування пункту 10 Порядку №100 (з урахуванням Постанови № 1213) при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які, зокрема, викладено у постановах від 04 листопада 2021 року у справі №826/6301/15, від 09 грудня 2021 року у справі №340/588/20 та є застосовним і до обставин цієї справи.

Як встановлено судом, період вимушеного прогулу позивача становить з 24.10.2014 по 17.12.2020, що складає 1557 робочих днів, а саме:

1) з 24.10.2014 по 30.11.2015 - 293 робочих днів відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» та листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», Закону України від 05.03.2015 № 238-VIII «Про внесення зміни до статті 73 Кодексу законів про працю України», яким ч статті 73 Кодексу законів про працю України (Відомості Верховної Ради УРСР, 1971 р., додаток до № 50, ст. 375) доповнено абзацом дев`ятим такого змісту: « 14 жовтня - День захисника України»

(жовтень 2014 року - 23 робочі дні,

листопад 2014 року - 20 робочих днів,

грудень 2014 року - 23 робочі дні,

січень 2015 року - 19 робочих днів,

лютий 2015 року - 21 робочий день,

березень 2015 року - 21 робочий день,

квітень 2015 року - 21 робочий день,

травень 2015 року - 18 робочих днів,

червень 2015 року - 20 робочих днів,

липень 2015 року - 23 робочих дні,

серпень 2015 року - 20 робочих днів,

вересень 2015 року - 22 робочих дні,

жовтень 2015 року - 21 робочий день,

листопад 2015 року - 21 робочий день);

2) з 01.12.2015 по 05.09.2017 - 441 робочий день днів відповідно до листів Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», від 20.07.2015 № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік»:

грудень 2015 року - 23 робочі дні,

2016 рік - 251 робочий день,

січень 2017 року - 20 робочих днів,

лютий 2017 року - 20 робочих днів,

березень 2017 року - 22 робочих дні,

квітень 2017 року - 19 робочих днів,

травень 2017 року - 20 робочих днів,

червень 2017 року - 20 робочих днів,

липень 2017 року - 21 робочий день,

серпень 2017 року - 22 робочі дні,

01-05 вересня 2017 року - 3 робочі дні;

3) з 06.09.2017 по 11.12.2020 - 819 робочих днів відповідно до листів Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», від 19.10.2017 № 224/0/103-17/214 «Про надання роз`яснення», від 08.08.2018 № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік», від 29.07.2019 № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік», Закону України від 16.11.2017 № 2211-VIII «Про внесення змін до статті 73 Кодексу законів про працю України щодо святкових і неробочих днів»

(06-30 вересня 2017 року - 18 робочих днів,

жовтень 2017 року - 21 робочий день,

листопад 2017 року - 22 робочих дні,

грудень 2017 року - 20 робочих днів,

2018 рік - 250 робочих днів,

2019 рік - 250 робочих днів,

січень 2020 року - 21 робочий день,

лютий 2020 року - 20 робочих днів,

березень 2020 року - 21 робочий день,

квітень 2020 року - 21 робочий день,

травень 2020 року - 19 робочих днів,

червень 2020 року - 20 робочих днів,

липень 2020 року - 23 робочі дні,

серпень 2020 року - 20 робочих днів,

вересень 2020 року - 22 робочі дні,

жовтень 2020 року - 21 робочий день,

листопад 2020 року - 21 робочий день,

01-11 грудня 2020 року - 9 робочих днів;

4) з 12.12.2020 по 17.12.2020 - 4 робочі дні згідно листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік».

Як наслідок, враховуючи середньоденний заробіток позивача за відповідний період та кількість робочих днів у цьому періоді, суд дійшов висновку, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 2 606 222,07 грн, з розрахунку:

- з 24.10.2014 по 30.11.2015 - 236 281,06 грн (293 робочих дні х 806,42 грн);

- з 01.12.2015 по 05.09.2017 - 458 666,46 грн (441 робочих дні х 1040,06 грн);

- з 06.09.2017 по 11.12.2020 - 1 908 048,87 грн (819 робочих днів х 2329,73 грн);

- з 12.12.2020 по 17.12.2020 - 3225,68 грн (4 робочих дні х 806,42 грн).

В письмових поясненнях відповідач стверджує, що у жовтні 2021 року Офісом Генерального прокурора добровільно сплачено ОСОБА_1 середньомісячний заробіток у сумі 16 934,82 грн (з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів), а також у грудні 2021 року Державною казначейською службою України відповідно до виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2021 у справі №826/17201/14 на користь позивача здійснено безспірне списання коштів, а саме середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 по 17.12.2020 у розмірі 1 237 048,28 грн (з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів), на підтвердження чого долучено до матеріалів справи меморіальний ордер.

З наданої відповідачем копії меморіального ордеру від 09.12.2021 №223108215 вбачається про стягнення згідно виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2021 у справі №826/17201/14 на користь ОСОБА_1 995 824,22 грн. Інших доказів, які б підтверджували добровільну сплату відповідачем середньомісячного заробітку у сумі 16 934,82 грн (з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів) чи середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 по 17.12.2020 у розмірі 1 237 048,28 грн (з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів) матеріали справи не містять.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази сплати відповідачем заборгованості за виконавчим листом №826/17201/14 від 26.11.2021 на користь позивача 995 824,22 грн, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 по 17.12.2020 у розмірі 1 610 397,85 грн (2 606 222,07 грн - 995 824,22 грн).

Судом не приймаються до уваги надані позивачем розрахунки відшкодування за час вимушеного прогулу як такі, що не відповідають положенням законодавства, оскільки, як вже зазначалося судом, застосування коефіцієнта 4,03, визначеного Постановою №1155, можливе лише за умови призначення на посаду прокурора до Офісу Генерального прокурора за результатами успішної атестації, а тому до посадового окладу позивача.

Відповідно до положень статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць з урахуванням виплаченої суми.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Таким чином, позов слід задовольнити частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Стягнути з Офісу Генерального прокурора (ідентифікаційний код 00034051, місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13/15) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 по 17.12.2020 в розмірі 1 610 397,85 грн. (один мільйон шістсот десять тисяч триста дев`яносто сім гривень 85 коп.).

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.