Справа № 280/7226/24
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 січня 2025 року м. Дніпросправа № 280/7226/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.09.2024 року (головуючий суддя Сацький Р.В.)

в адміністративній справі №280/7226/24 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Державна судова адміністрація України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, ОСОБА_1 , 01.08.2024 року звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державна судова адміністрація України, просила:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо ненарахування та невиплати добових витрат на відрядження за період з 01.02.2024 року по 31.07.2024 року включно;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати і виплатити судді ОСОБА_1 , добові витрати на відрядження за період з 01.02.2024 року по 31.07.2024 року включно у загальній сумі 45 000грн, з утриманням із цієї суми передбачених законодавством податків і зборів.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що суддя, який був направлений у відрядження як тимчасове переведення до іншого суду, має право на відшкодування витрат в порядку і розмірах, визначених постановою КМУ від 02.02.2011 №98 (зі змінами та доповненнями). До ТУ ДСА України в Запорізькій області нею надано заяву від 18.07.2024 та звіт про використання коштів, виданих на відрядження за період з 01.02.2024 по 31.07.2024 на загальну суму 45 000грн, однак жодних виплат до дня звернення з позовною заявою, отримано не було. Разом з тим, право на отримання витрат передбачене Законом України «Про судоустрій і статус суддів», Порядком, затвердженим рішенням Вищої ради правосуддя № 54/0/15-17 та постановою КМУ від 02.02.2011 №98. Вважає бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує її права.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.09.2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 добових витрат на відрядження за період з 01.02.2024 року по 31.07.2024 року включно.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати і виплатити судді ОСОБА_1 , добові витрати на відрядження за період з 01.02.2024 року по 31.07.2024 року включно.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що згідно приписів Закону України «Про судоустрій і статус суддів» загальний строк відрядження не може перевищувати два роки, проте на період воєнного стану та протягом 30 днів після дня його скасування (припинення) вказаний граничний строк відрядження судді не застосовується. Абзацом 15 пункту 6 Постанови № 98 (до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 22.12.2023 № 1360) передбачено, що строк відрядження як тимчасове переведення суддів до іншого суду того самого рівня і спеціалізації для здійснення правосуддя не може перевищувати один рік. Постановою Кабінету Міністрів України від 22.12.2023 №1360 внесені зміни до пункту 6 Постанови № 98: абзац 15 після слів один рік доповнено словами, а у випадках, установлених законом, загальний строк відрядження не може перевищувати два роки; доповнено пункт після абзацу 15 новим абзацом такого змісту: У період надзвичайного чи воєнного стану та протягом 30 днів з дня його припинення або скасування строк відрядження судді як тимчасове переведення в умовах надзвичайного чи воєнного стану може перевищувати загальний строк відрядження, передбачений абзацом 15 цього пункту. Оскільки Закон України «Про судоустрій і статус суддів» (пункт 56 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень) має вищу юридичну силу, він превалює над дією Постанови №98, та відповідно підлягає застосуванню у межах спірних правовідносин. Застосовуючи положення Постанови № 98 (зі змінами та доповненнями), якою на момент виникнення спірних правовідносин був передбачений граничний строк відрядження, а не Закону № 1402-VIII, яким на момент виникнення спірних правовідносин положення щодо граничного строку відрядження судді не застосовуються, та залишення без реалізації звіту про використання коштів, виданого на відрядження або під звіт, щодо відрядженої судді Каретник Ю.М. за лютий - липень 2024 року, відповідач діяв не на підставі та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

При цьому, передчасними є вимоги про визначення конкретного розміру витрат на відрядження (45 000грн), оскільки відповідач не розглядав звіт по суті та не перевіряв наявність підтвердження витрат належними документами, тому спору щодо розміру витрат між сторонами на час розгляду даного спору суд не вбачає. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем та відповідачем подані апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі позивачка просить змінити рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення позову повністю.

Вказує, що відповідно до вимог Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 №59 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17.03.2011 № 362), нею було виконано обов`язок щодо надання звіту про використання коштів, виданих на відрядження. Але той факт, що Відповідач жодним чином не відреагував на даний факт, зокрема, не надав письмових заперечень проти вказаних у цьому звіті сум добових витрат на відрядження, на моє переконання, якраз і свідчить про те, що позивачкою було правильно розраховано відповідні суми за спірний період.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Вказує, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини справи в частині порядку виконання Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», а також застосовано виключно положення Закону України «Про судоустрій та статус суддів» без урахування вимог бюджетного законодавства, а саме ст.48 Бюджетного кодексу України.

Позивачкою подано відзив на апеляційну скаргу відповідача. Просить останню залишити без задоволення, а апеляційну скаргу позивачки задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що Указом Президента України від 24.09.2016 №410/2016 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Пологівського районного суду Запорізької області строком на 5 років та на підставі наказу голови Пологівського районного суду Запорізької області від 06.10.2016 № 18-ос була зарахована до штату вказаного суду на посаду судді.

Відповідно до рішення Верховного Суду від 29.07.2022 № 318/0/149-22 суддю ОСОБА_1 направлено у відрядження до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.

Згідно з наказом голови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05.08.2022 № 16-ос ОСОБА_1 зараховано до штату суду з 08.08.2022, у зв`язку з її переведенням шляхом відрядження з Пологівського районного суду Запорізької області та встановлено посадовий оклад відповідно до штатного розпису без застосування регіонального коефіцієнту.

18.07.2024 ОСОБА_1 до ТУ ДСА України в Запорізькій області подано заяву з вимогою прийняти звіт про використання коштів за період з 01.02.2024 по 31.07.2024 включно під час триваючого відрядження згідно Рішення Голови Верховного Суду від 29.07.2022 № 318/0/149-22, для організації здійснення виплат. До заяви долучено звіт про використання коштів/електронних грошей, виданих на відрядження або під звіт від 18.07.2024. Заява і звіт отримані відповідачем 24.07.2024.

Позивачка вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати добових на відрядження за період з 01.02.2024 по 31.07.2024. Суд першої інстанції позов задовольнив частково.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Згідно статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією в межах і відповідно до законів України.

Зокрема, статтею 8 Конституції України в Україні встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Крім цього, правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі регулюються законами України та підзаконними нормативними актами.

Водночас, статтею 130 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до статей 148, 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 введений воєнний стан 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією рф.

Дія воєнного стану в Україні продовжувалася відповідними Указами Президента України та діє станом на теперішній час.

Згідно ст. 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, виявленням надмірного рівня судового навантаження у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами, за рішенням Вищої ради правосуддя, ухваленим на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, суддя може бути, за його згодою, відряджений до іншого суду того самого рівня і спеціалізації для здійснення правосуддя.

У період дії надзвичайного чи воєнного стану і за умови зміни територіальної підсудності судових справ, що розглядаються у відповідному суді, в порядку, передбаченому частиною 7 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя суду, територіальна підсудність справ якого змінюється, може бути без його згоди відряджений для здійснення правосуддя до суду, якому визначається територіальна підсудність справ, що перебували у провадженні суду, в якому працює суддя, а в разі відсутності вакансій у цьому суді - до іншого суду того самого рівня і спеціалізації.

Відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації здійснюється на строк, що визначається Вищою радою правосуддя, але не більше ніж на один рік, крім випадків, передбачених абзацом 2 цієї частини.

Якщо обставини, що були підставою відрядження судді, продовжують існувати, за зверненням голови суду, до якого суддя відряджений, та за згодою такого судді Вища рада правосуддя продовжує строк відрядження, але не більше ніж на один рік.

Загальний строк відрядження не може перевищувати два роки.

У разі припинення роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами суддя, якого було відряджено з такого суду, має бути переведений на постійне місце роботи до закінчення строку відрядження.

Суддя, який відряджений до іншого суду того самого рівня і спеціалізації, здійснює правосуддя та отримує суддівську винагороду в суді, до якого його відряджено.

Пунктом 56 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (доповненого Законом України від 15.03.2022 № 2128-IX «Про внесення змін до розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо забезпечення сталого функціонування судової влади в період відсутності повноважного складу Вищої ради правосуддя») тимчасово встановлено, що період дії надзвичайного чи воєнного стану та протягом 30 днів після дня його скасування (припинення) і за умови відсутності повноважного складу Вищої ради правосуддя, визначеного статтею 131 Конституції України, Голова Верховного Суду або особа, яка виконує повноваження Голови Верховного Суду, здійснює повноваження, зокрема, приймає рішення про відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації та про дострокове закінчення відрядження судді.

У період відсутності повноважного складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України такі рішення приймаються без подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Положення абзацу 2 частини 2 статті 55 цього Закону («Про судоустрій і статус суддів») щодо граничного строку відрядження судді не застосовуються.

Отже, згідно приписів Закону України «Про судоустрій і статус суддів» загальний строк відрядження не може перевищувати два роки, проте на період воєнного стану та протягом 30 днів після дня його скасування (припинення) вказаний граничний строк відрядження судді не застосовується.

Рішення Вищої ради правосуддя від 24.01.2017 № 54/0/15-17 затверджено Порядок відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації (як тимчасового переведення).

Згідно п. 1 розділу VI Порядку №54/0/15-17 суддям, які направляються у відрядження як тимчасове переведення судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації, виплачується суддівська винагорода та відшкодовуються витрати в порядку і розмірі, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 2.02.2011 року №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів».

Пунктом 1 Постанови № 98 затверджено суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, згідно з додатком 1.

Абзацом 15 пункту 6 Постанови № 98 (до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 22.12.2023 №1360) передбачено, що строк відрядження як тимчасове переведення суддів до іншого суду того самого рівня і спеціалізації для здійснення правосуддя не може перевищувати один рік.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.12.2023 №1360 внесені зміни до пункту 6 Постанови № 98:

абзац 15 після слів один рік доповнено словами, а у випадках, установлених законом, загальний строк відрядження не може перевищувати два роки;

доповнено пункт після абзацу 15 новим абзацом такого змісту:

У період надзвичайного чи воєнного стану та протягом 30 днів з дня його припинення або скасування строк відрядження судді як тимчасове переведення в умовах надзвичайного чи воєнного стану може перевищувати загальний строк відрядження, передбачений абзацом 15 цього пункту.

Постанова Кабінету Міністрів України від 22.12.2023 №1360 набрала чинності 26.12.2023.

Відповідно до ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Колегія суддів апеляційної інстанції, надаючи оцінку зазначеним правовідносинам, бере до уваги, що Верховний Суд у постановах від 22.08.2019 по справі № 295/7220/16-а, від 30.09.2019 по справі № 360/1432/19, від 27.03.2020 по справі № 569/727/17 та від 28.04.2021 по справі № 640/3098/20) вказав:

у разі наявності колізії між правовим актами різної юридичної сили слід застосовувати ієрархічний підхід, що ґрунтується на ієрархічній системі нормативно-правових актів, основу якої складає Основний закон держави - Конституція України, всі інші закони приймаються на підставі та у відповідності до Конституції України та не можуть їй суперечити;

в свою чергу підзаконні нормативно-правові акти приймаються на підставі та у відповідності до законів України.

Суть цього підходу полягає у тому, що у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Таким чином, оскільки Закон України «Про судоустрій і статус суддів» (пункт 56 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень) має вищу юридичну силу, він превалює над дією Постанови №98, та відповідно підлягає застосуванню у межах спірних правовідносин.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням голови Верховного Суду від 29.07.2022 № 318/0/149-22 суддю Каретник Юлію Миколаївну направлено у відрядження з 02.08.2022 до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, для здійснення правосуддя, без визначення строку такого відрядження (а.с. 16).

При цьому, позивачка просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати добових витрат на відрядження за період з 01.02.2024 року по 31.07.2024 року включно.

У справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування».

Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до рішень ЄСПЛ «Кечко проти України» (заява № 63134/00, пункти 23, 26) та «Ромашов проти України» (заява № 67534/01, пункт 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Зокрема, у справі «Кєчко проти України» (заява № 63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплата не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23).

У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (заява № 70297/01) та у справі «Бакалов проти України» (заява № 14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, за таких підстав відповідач, застосовуючи положення Постанови №98 (зі змінами та доповненнями), якою на момент виникнення спірних правовідносин був передбачений граничний строк відрядження, а не Закону № 1402-VIII, яким на момент виникнення спірних правовідносин положення щодо граничного строку відрядження судді не застосовуються, та залишення без реалізації звіту про використання коштів, виданого на відрядження або під звіт, щодо відрядженої судді Каретник Ю.М. за лютий - липень 2024 року, діяв не на підставі та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Територіальним управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області протиправно не нараховано та не виплачено витрати на відрядження судді Каретник Ю.М. за період лютий - липень 2024 року.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про передчасність вимоги про визначення конкретного розміру витрат на відрядження (45 000грн), оскільки відповідач не розглядав звіт по суті та не перевіряв наявність підтвердження витрат належними документами, тому спору щодо розміру витрат між сторонами на час розгляду даного спору суд не вбачає. Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст. 241-245, 250, 311, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.09.2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 30.01.2025 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова