Справа № 620/8946/24
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2025-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2025 року Чернігів Справа № 620/8946/24

Чернігівський окружний адміністративний суд:

під головуванням судді Соломко І.І.,

за участю секретаря Лавровської В.І.,

представника відповідача Кобринчука А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі також НОМЕР_2 , відповідач) про визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу в день звільнення з військової служби матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з отриманням поранення під час виконання завдань під час воєнного стану та отриманням інвалідності II групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, згідно з підпунктом 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити у повному обсязі матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з отриманням поранення під час виконання завдань під час воєнного стану та отриманням інвалідності II групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, згідно з підпунктом 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а саме за період з 10.12.2023 по день ухвалення рішення суду по суті даної позовної заяви; зобов`язання відповідача письмово повідомити позивача про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати за період з 09.12.2023 по день фактичної виплати всіх перерахованих сум.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , відповідно до наказу № 353 від 09.12.2023 звільнений за станом здоров`я та з 09.12.2023 виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення. Вказує на те, що матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у зв`язку з отриманням поранення під час виконання завдань під час воєнного стану та отриманням інвалідності II групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, згідно з підпунктом 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» не отримував. 08.04.2024 звернувся із заявою про досудове врегулювання спору до відповідача, в якій просив здійснити всі розрахунки, у тому числі матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, однак відповідачем вказана виплата не проведена, чим порушені права позивача.

06.08.2024 ухвалою суду провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

04.09.20224 ухвалою суду розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

Від відповідача надійшов відзив та додаткові пояснення, в яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не звертався з рапортом до відповідача про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а відтак підстави для її виплати відсутні. Щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то В/Ч НОМЕР_1 є бюджетною установою і кошти на грошове утримання надходять з Державного бюджету. У даному випадку розрахунок з позивачем проведений після надходження коштів з Державного бюджету України, що, на думку відповідача, виключає його відповідальність. Щодо повідомлення позивача про нараховані та виплачені позивачу суми при звільненні, то разом з відзивом позивачу направлені відповідні відомості, що підтверджується інформацією про їх вручення.

15.11.2024 ухвалою суду провадження у справі в частині позовних вимог закрито.

15.11.2024 протокольною ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати закінчено підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

23.12.2024 у судове засідання представник позивача не з`явився, 20.12.2024 надіслав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що на даний час Шостим апеляційним адміністративним судом відкрито провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.11.2024 по даній справі про закриття провадження у справі в частині.

Ухвалою суду від 23.12.2024, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника позивача та відкладено розгляд справи на 16.01.2025, яке у вказаний день не відбулось за технічних проблем, тому відповідно до пункту 3 частини другої статті 205 КАС України, розгляд справи відкладено на 30.01.2025.

30.01.2025 у судове засідання представник позивача не з`явився, надіслав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що на даний час Шостим апеляційним адміністративним судом відкрито провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.11.2024 по даній справі про закриття провадження у справі в частині.

Суд зазначає, що згідно з приписами частини другої статті 44 КАС України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Отже, добросовісність вимагає здійснення процесуальних прав лише з метою, з якою їх було надано.

Згідно з приписами частини третьої статті 9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд.

Відповідно до частини першої статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання цими правами не допускається.

Підстави відкладення розгляду справи визначені у частині другій статті 205 КАС України.

Так, у вказаній нормі зазначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку, коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їхні представники.

Однак повторне відкладення розгляду справи з підстав, наведених представником позивача у заяві від 30.01.2025, суд вважає неповажними, оскільки перегляд апеляційною інстанцією ухвали суду про закриття провадження в частині не перешкоджає розгляду даної справи в іншій частині позовних вимог.

Приписами частини п`ятої, шостої статті 205 КАС України, у разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо неявка перешкоджає розгляду справи. Якщо відповідач наполягає на розгляді справи по суті, справа розглядається на підставі наявних у ній доказів.

Суд зазначає, що повторна неявка уповноваженого представника позивача не перешкоджає розгляду справи та враховує те, що відповідач наполягає на розгляді справи по суті.

За таких обставин, ухвалою суду від 16.01.2025, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, суд дійшов висновку розглянути справу за наявними в ній доказами.

У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, просив у задоволенні відмовити з доводів, наведених у відзиві та додаткових поясненнях.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , відповідно до наказу № 353 від 09.12.2023 звільнений за станом здоров`я та з 09.12.2023 виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення (а.с.68).

Зі змісту вказаного наказу, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових у зв`язку з отриманням поранення під час виконання завдань під час воєнного стану та отриманням інвалідності II групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, згідно підпункту 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», позивачу не надавалась.

Відповідно до посвідчення серія НОМЕР_3 від 08.03.2024 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, яке видано на підставі довідки до акту огляду МСЕК від 06.03.2024 серія 12ААГ №788604 захворювання ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини.

Позивач вважає, що відповідачем протиправно не нарахована та невиплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у зв`язку з отриманням поранення під час виконання завдань під час воєнного стану та отриманням інвалідності II групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, згідно підпункту 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормою ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За визначенням ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців і осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч.14 ст.2 Закону №2232-XII).

Як передбачено у ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) та одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною 4 вказаної статті передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

При цьому, порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені у відповідності до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017р. за №704 визначено, зокрема, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (п.2). Додатком 1 до Постанови №704 встановлено тарифну сітку розрядів та коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців із числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Пунктом 5 вказаної вище Постанови було надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, і допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Механізм же та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає «Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (затв. наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. №260).

У відповідності до положень п.1 розділу ХХІV Порядку №260, військовослужбовцям, окрім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

За п.7 розділу ХХІV Порядку №260, розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, який передбачений в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого й визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (окрім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Як передбачено п.9 розділу XXIV Порядку №260, виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Аналізуючи викладене, варто зазначити, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).

При цьому, Законом №2011-XII не визначено порядку та розміру виплати військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а згідно ч.4 ст.9 цього Закону, Міністру оборони України надано повноваження стосовно визначення порядку виплати грошового забезпечення, в тому числі й матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Постановою №704 і Порядком №260 встановлено лише граничний розмір виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, який повинен не перевищувати місячного грошового забезпечення, а право керівників державних органів надавати військовослужбовцям матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань обмежене розміром асигнувань, що виділяються на утримання таких державних органів.

Таким чином, Законом №2011-XII делеговано Міністру оборони України повноваження щодо визначення порядку виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, які обмежені лише граничним розміром такої виплати та розміром виділених асигнувань на утримання військовослужбовців.

Як слідує з матеріалів даної справи, позивачу матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у зв`язку з отриманням поранення під час виконання завдань під час воєнного стану та отриманням інвалідності II групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, згідно підпункту 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» не виплачувалась.

Згідно рішення Міністра оборони України від 16.01.2024 № 183/уд матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується військовослужбовцям в розмірі місячного грошового забезпечення, виключно за наявності таких підстав:

смерть військовослужбовця та/або його дружини (чоловіка), дітей, батьків;

поранення військовослужбовця, отриманого при виконанні завдань під час воєнного стану;

у разі наявності у військовослужбовця інвалідності отриманої внаслідок поранення (контузії травми каліцтва) пов`язаного із захистом Батьківщини;

порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії), а саме:

онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія);

захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит В, С;

безперервне перебування на лікуванні, реабілітації або у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою, які пов`язані із захистом Батьківщини (більше 30 днів поспіль), внаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної систем, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів;

сім`ям військовослужбовців, які захоплені в полон (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно) чи заручниками, а також інтернованим в нейтральних державах або визнані безвісно відсутніми.

Відповідно, вказаним дорученням передбачено виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення виключно за наявності підстав, передбачених у п.6 вказаного Доручення. У розглядуваному випадку, визначено лише одну умову, необхідну для виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а саме: у разі наявності у військовослужбовця інвалідності отриманої внаслідок поранення (контузії травми каліцтва) пов`язаного із захистом Батьківщини.

Як вже суд встановив, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, захворювання ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини, дата переогляду 01.04.2025.

Отже, наявна умова для виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань - наявність у військовослужбовця інвалідності отриманої внаслідок поранення (контузії травми каліцтва) пов`язаного із захистом Батьківщини.

Жодних документів, які б підтверджували недостовірність вказаної вище інформації, матеріали справи не містять і відповідачем не надано.

Таким чином, враховуючи вищенаведене правове регулювання в контексті встановлених судом обставин, суд вважає, що позивач має право на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначає, що позивачем не подавався відповідний рапорт у період служби, на підставі якого здійснюється внесення відомостей в наказ на фінансування (виплату) матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до п. 9 розд. XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам №260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Отже, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов`язком керівника, та рішення про її надання приймається на підставі поданої військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. До рапорту необхідно додати документи, які підтверджують наявність події та час її настання, які є підставою для отримання допомоги.

Втім, доказів звернення до командування із відповідною заявою/рапортом про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та надання документів, які підтверджують наявність події та час її настання, позивачем не надано. Щодо посилань позивача на те, що ним 08.04.2024 направлено відповідачу заяву про досудове врегулювання спору, то суд їх відхиляє, оскільки дана заява не є рапортом та не містить інформації про надання позивачем документів, які підтверджують наявність події та час її настання, які є підставою для отримання допомоги.

Зважаючи на те, що позивач з відповідним рапортом не звертався до відповідача та доказів цього до суду не надано, суд зазначає, що у відповідача не виникло обов`язку здійснювати виплату позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, оскільки право ініціювати виплату вказаного виду забезпечення належить виключно військовослужбовцю, а тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Суд зауважує, що позивач не позбавлений можливості захистити своє порушене право шляхом подання відповідного позову до адміністративного суду за умови дотримання порядку, визначеного наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. №260.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а саме за період з 10.12.2023 по день ухвалення рішення суду по суті даної позовної заяви, суд зазначає наступне.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В той же час, згідно статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - «Закон №2352-ІХ»), який набрав чинності 19.07.2022. передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Так, період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Тож, належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діє з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню за період з 10.12.2023 по 10.06.2024.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача письмово повідомити позивача про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати за період з 09.12.2023 по день фактичної виплати всіх перерахованих сум.

Так, матеріли справи містять докази про отримання позивачем доказів щодо проведення розрахунків грошового забезпечення 13.11.2024 ( а.с. 219, зворот), тому в цій частині позову слід відмовити.

Слід також зазначити, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково.

Щодо клопотання позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 19000,00 грн, що підтверджується матеріалами справи (а.с.69-75), суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами частин першої та другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно частиною дев`ятою статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування вказаного виду судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд враховує те, що доводи й позиція сторін протягом усього часу розгляду справи не змінювалась, думку відповідача щодо застосування співмірності та позов задоволено частково.

Отже, усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному зв`язку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним.

Враховуючи викладене, вказані обставини свідчать, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та об`ємом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом, тому суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.12.2023 по 10.06.2024, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень).

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_5 .

Повний текст рішення виготовлено 10 лютого 2025 року.

Суддя І.І. Соломко