Справа № 380/5951/24
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2025 року

справа №380/5951/24

провадження № П/380/6028/24

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 380/5951/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_2 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому просила:

- Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області № 02-01-15/5 від 21.02.2024 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та рішення від 27.02.2024 року про скасування посвідки на постійне проживания № НОМЕР_1 - громадянинці Республіки Таджикистану, ОСОБА_3 ;

- Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області поновити дію посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 , виданої громадянинці Республіки Таджикистану, ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.10.2017 позивачка отримала дозвіл на імміграцію в Україну, яким на підставі п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозволено постійне проживання в Україні. 16.11.2020 позивачка отримала посвідку на постійне проживання в Україні за № НОМЕР_1 , на підставі якої проживає на території України.

26.02.2024 позивачка отримала рішення № 02-01-15/5 від 21.02.2024 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, згідно якого на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну виданий 11.10.2017.

Позивачка зазначає про порушення процедури прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Відповідачем в порушення відповідних норм не було запрошено позивачку для надання пояснень.

Відповідачем порушено право на повагу до сімейного життя при прийнятті рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний врахувати, що чоловік та четверо дітей позивачки - є громадянами України.

ОСОБА_2 перебуває у шлюбі із ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом пре шлюб серії НОМЕР_2 . Від шлюбу народилась діти. Позивачка є матір`ю чотирьох дітей, які є громадянами України:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 );

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 );

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 );

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 ).

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з судовою практикою Європейського суду з прав людини «для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання» (постанова по справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. UnitedKingdom) від 24.02.1995 р., Series А, № 307, р. 55, § 86).

У рішеннях Європейською суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21 червня 1988 року та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24 липня 2014 року, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім цього, при прийнятті рішень про скасування дозволу на імміграцію, суб`єкту владних повноважень слід враховувати усі обставини, що мають значення: проживання іноземця або особи без громадянства на території України разом із родиною, період проживання на території України, вчинення будь-яких дій, які є підставою для скасування дозволу на імміграцію, наявність подружжя із громадянством України, наявність дітей та підстави їх перебування в Україні.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції.

У ст. 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Moustaquim v. Belgium»).

Скасовуючи дозвіл на імміграцію позивачки, відповідач мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю, інтереси для добробуту дітей позивача та міцність соціальних, культурних і родинних зав`язків у сім`ї позивачки.

Враховуючи викладене, втручання органу державної влади в сімейне життя позивача є неправомірним. Такі позиція позивачки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №815/6555/16.

Неврахування відповідачем усіх обставин, що могли вплинути на прийняття рішення від 21.02.2024, свідчать про формальний підхід під час розгляду подання про скасування позивачу дозволу на імміграцію та скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

Позивачка вважає, що якщо буде скасоване відповідне рішення № 02-01-15/5 від 21.02.2024 про скасування дозволу ОСОБА_3 на імміграцію в Україну, то немає підстав стверджувати про законність рішення від 27.02.2024 про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 .

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, що 02.01.2024 до відділу з питань постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Львівській області надійшов запит Деснянського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області стосовно перевірки законності видачі посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у зв`язку з її наміром набути громадянство України відповідно до п. 10 ст. 6 Закону України «Про громадянство України».

Крім того, відповідно до листа Комісії при Президентові України з питань громадянства від 04.07.2012 № 20-143/102, яка згідно з Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27.03.2001 № 215 (пункт 111), перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України, та листа Адміністрації Президента України від 30.10.2014 № 03-01/927, з метою недопущення порушень вимог міграційного законодавства особами, які безперервно проживають на території України останніх три або п`ять років і мають підстави для прийняття до громадянства України, при оформленні справи про прийняття до громадянства України додається також висновок профільного структурного підрозділу територіального органу ДМС щодо законності надання дозволу на імміграцію.

Керуючись зазначеним забезпечено перевірку матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_3 , з метою з`ясування законності його оформлення.

За результатами перевірки матеріалів справи ГУ ДМС у Львівській області від 16.05.2017 № ХО-95 встановлено, що 16.07.2017 громадянка Республіки Таджикистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебуваючи в Україні на законних підставах за паспортним документом № НОМЕР_7 , виданим 21.07.2016, звернулась до Жидачівського РС ГУ ДМС у Львівській області з письмовим клопотанням про надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до пункту 1 частини третьої статті четвертої Закону України «Про імміграцію», оскільки є матір`ю громадянки України.

До своєї заяви ОСОБА_9 додала копію свідоцтва про народження дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (серії НОМЕР_8 від 19.10.2016, актовий запис № 2, видане Жидачівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області), довідку про реєстрацію особи громадянином України № 464 від 27.02.2016, у якій зазначено, що на підставі частини 1 статті 7 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_5 з 16.08.2014 є громадянкою України.

За результатами проведеної перевірки та відсутністю підстав для відмови у видачі дозволу, завідувачем Жидачівського районного сектору ГУ ДМС у Львівській області 11.10.2017 прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну (№ 4624/10) на підставі пункту 1 частини третьої ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

01.11.2017 на підставі оформленого дозволу на імміграцію в Україну громадянку Республіки Таджикистан ОСОБА_9 документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_9 з безстроковим терміном дії, орган, що видав - 4601, згідно якої остання поставлена на відповідний облік та зареєстрована за місцем проживання.

У зв`язку з досягненням 25-річного віку громадянка Республіки Таджикистан ОСОБА_2 09.11.2020 звернулася до ГУ ДМС у Львівській області з клопотанням щодо обміну посвідки на постійне проживання (заява-анкета № 251352000), надавши нотаріально посвідчену копію паспортного документа, квитанції про оплату адміністративних послуг, попередню посвідку на постійне проживання.

За результатами перевірки відомостей, що стали підставою для надання дозволу на імміграцію, а також не встановленням підстав для відмови в оформленні посвідки громадянку ОСОБА_10 документовано посвідкою на постійне проживання з безконтактним електронним носієм за № НОМЕР_1 від 16.11.2020 строком дії до 13.11.2030.

За обліками Державного реєстру актів цивільного стану про шлюб (№ 2936 від 28.09.2016) значиться актовий запис про реєстрацію шлюбу між громадянином України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та громадянкою Таджикистану ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно актового запису прізвище нареченої після державної реєстрації шлюбу змінено на « ОСОБА_11 ». Проте установлено, що після одруження заявниця не здійснила обмін паспорта та її персональні дані не відповідають даним, вказаним у Державному реєстрі.

В заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну в графі «чи змінювали прізвище, ім`я та по батькові (у зв`язку з чим)», заявниця зазначила «Ні», чим повідомила про себе завідомо неправдиві відомості.

Крім того, для отримання дозволу на імміграцію заявниця подала недійсний паспортний документ, оформлений на її дошлюбне прізвище. Зазначений факт спростував можливість підтвердити законність отримання дозволу на імміграцію.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 05.10.2023 (справа № 443/1375/23) шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_12 , зареєстрований 28.09.2016 у Львівському міському відділі ДРАЦСу Головного територіального управління юстиції у Львівській області (актовий запис № 2936), розірвано.

При цьому суд не дослідив той факт, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у грубе порушення вимог законодавства протягом семи років не було отримано паспортний документ на прізвище « ОСОБА_11 », тобто вона користувалася недійсним паспортним документом.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_12 відновлено дошлюбне прізвище « ОСОБА_13 ».

Відповідно до повторно укладеного шлюбу (актовий запис № 128 від 20.12.2023) прізвище після державної реєстрації розірвання шлюбу залишено « ОСОБА_13 ».

Пунктом першим частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію скасовується, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.

Аргументи позивачки щодо недотримання відповідачем встановленої процедури, в тому числі щодо розгляду подання інших органів, є безпідставними.

Відповідно до відомчої інформаційної системи ДМС, яка наповнюється територіальними громадами, установлено, що громадянка Республіки Таджикистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 26.12.2023 зареєструвала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Про зміну місця проживання іммігрант не повідомляв орган ДМС, який видав дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання.

Зважаючи на вказане, та ураховуючи той факт, що громадянка Республіки Таджикистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не належить до категорії осіб, на яких поширюються виключення щодо прийняття рішення про примусове повернення, є всі визначені законодавством підстави для прийняття такого рішення одночасно із прийняттям рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання.

Позивачка не могла не знати, що зверталася за обміном посвідки на підставі недійсного паспорта в частині персональних даних щодо не зміненого прізвища після реєстрації шлюбу.

Вбачається наявність вини в діях позивачки у формі непрямого умислу, який проявляється в тому випадку, коли особа усвідомлює шкідливий для суспільства характер свого діяння, передбачає можливість настання негативних наслідків, але не бажає їх, хоча свідомо припускає їх появу. Або ж необережність як форма вини, за якої особа, яка вчинила правопорушення, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (самовпевненість) або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити (недбалість).

Чітка кваліфікація форми вини особи залежить від мотиву і внутрішнього усвідомлення факту допущення порушення вимог законодавства.

Факт, що позивачка намагалась штучно підлаштувати обставини своєї справи під діючий дозвіл на імміграцію на дошлюбне прізвище, шляхом розірвання шлюбу в судовому порядку в жовтні 2023 році та невідкладне повторне укладення шлюбу у грудні 2023 році з залишенням на дошлюбному прізвищі, не скасовує факт порушення в її діях щодо оформлення імміграційних документів (дозволу та посвідки) на підставі свідомо неправдивих відомостей та проживання в Україні з недійним паспортним документом. Натомість підтверджує свідомість позивача в контексті даної справи та усвідомлення факту порушення вимог законодавства в частині подання свідомо неправдивих відомостей.

Сімейні обставини Позивача не спростовують та не скасовують встановлені ГУ ДМС у Львівській області порушення законодавства України з питань імміграції в діях ОСОБА_1 , оскільки чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не такі звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення імміграційного законодавства України в частині скасування дозволу на імміграцію, та не звільняють особу від обов`язку доводити законність свого перебування на території України на підставі чинних документів, виданих на підставі актуальних персональних даних.

Позивач ОСОБА_14 фактично на підставі поданих завідомо неправдивих персональних даних протягом тривалого часу перебуває на території України з недійсним паспортним документом громадянки Республіки Таджикистан.

Давність такого порушення не може узаконювати встановлений протиправний факт. Державний орган в межах чітких законодавчих повноважень не позбавлений можливості та натомість має обов`язок привести правовідносини в рамки дотримання вимог законодавства.

Право на повагу до приватного і сімейного життя Позивача та врахування обставини її сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення, кореспондує первинно з обов`язком особи повідомляти державному органу правдиву достовірну та актуальну інформацію про себе з метою документування особи.

Стосовно вказаного Верховний Суд неодноразово вказував, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України. При цьому факт батьківства особи не спростовує встановлені державним органом порушення в його діях.

Крім того, зважаючи на наявність зареєстрованого шлюбу позивачки з громадянином України, як законної підстави залишення та подальшого перебування на території України, після звернення позивачки до органів міграційної служби за оформленням нової посвідки на проживання згідно встановленої процедури, ОСОБА_2 матиме змогу легально перебувати на території України, не порушуючи, при цьому норм міграційного законодавства.

Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі №2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі №755/14023/17.

Запрошення іммігранта для надання пояснень щодо причин і умов, що спричинили порушення в діях особи, є правом міграційного органу, а не обов`язком. Тому безпідставними є аргументи представника позивачки про порушення процедури під час скасування дозволу на імміграцію.

Відповідач матеріалами справи документально довів на підставі належних, достатніх та допустимих доказів факт подання позивачкою свідомо неправдивих відомостей при документуванні дозволом та посвідкою на підставі документів, які втратили чинність, факт чого позивач не заперечує і не спростовує.

Тривалість перебування у незаконному правовому становищі та користування відповідними благами не легалізує таке становище та не позбавляє державні органи можливості привести відповідні суспільні відносини у відповідність до вимог законодавства та верховенства права.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 22.03.2024 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі.

Судом встановлені наступні обставини:

21.02.2024 рішенням Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області за № 02-01-15/5 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, стосовно позивачки:

«про те, що їй скасовано дозвіл на імміграцію № 4624/10 від 11.10.2017 на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».

27.02.2024 рішенням Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області за № 1545 Рішенням про скасування посвідки на постійне проживання, стосовно позивачки:

«На підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, скасовано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 ».

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивачка вважає спірні рішення протиправними та такими, що не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судом враховуються аргументи наведені позивачкою про протиправність спірних рішень з наступних підстав згідно встановлених судом обставин та вимог законодавства:

Згідно із ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про імміграцію» (в редакції на час спірних правовідносин), правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із ст. 6 цього ж Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів:

1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, у тому числі перевірку обставин, визначених статтею 4-1 цього Закону, відсутності підстав для відмови у його наданні, надсилає запити до заінтересованих органів державної влади з метою отримання інформації про наявність/відсутність підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видачі копій цих рішень особам, яких вони стосуються;

4) організовує роботу з видачі та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання;

5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл на імміграцію, відмовлено у його наданні або прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію;

6) організовує роботу щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання особам, які звернулися із заявою про обмін посвідки на постійне проживання або набуття громадянства України, а також у разі встановлення обставин, за яких дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню відповідно до статті 12 цього Закону, забезпечує ведення провадження щодо прийняття такого рішення.

Згідно із ст. 4 цього ж Закону, дозвіл на імміграцію надається іммігрантам, категорії яких визначені в частинах другій і третій цієї статті. У разі масового прибуття іммігрантів в Україну для державного регулювання процесу імміграції за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Кабінетом Міністрів України встановлюється квота імміграції у визначеному ним порядку.

Квота імміграції може бути встановлена для таких категорій іммігрантів:

1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України;

2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України, подружжя таких осіб, їхні діти, які не досягли 18 років, - у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України;

3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США;

4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України;

5) особи, які раніше перебували в громадянстві України;

6) чоловік (дружина) іммігранта, якщо вони перебувають у шлюбі понад два роки, його діти, які не досягли 18 років, та його непрацездатні батьки, які вважаються членами сім`ї іммігранта відповідно до права іноземної держави - країни походження;

8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми;

9) особи, які прослужили у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту, Національній гвардії України три і більше років;

10) особи, які служили у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України (незалежно від строку військової служби) і були визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби за станом здоров`я за наслідками захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час виконання обов`язків військової служби;

11) особи, зазначені в частинах четвертій - дванадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", за умови безперервного проживання на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом останніх п`яти років.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:

1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;

2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;

3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (крім осіб, які раніше перебували в громадянстві України);

4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;

5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України;

6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.

Згідно із ст. 12 цього ж Закону, дозвіл на імміграцію скасовується, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

5-1) іммігрант звернувся із заявою про скасування дозволу на імміграцію (крім осіб, яким відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" виїзд з України не дозволяється);

5-2) іммігрант набув громадянство України. На таких осіб не поширюються вимоги статті 13 цього Закону, крім вилучення посвідки на постійне проживання;

5-3) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його позбавлено батьківських прав стосовно дитини, яка є громадянином України;

5-4) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 2 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його звільнено від повноважень опікуна чи піклувальника громадянина України у разі невиконання ним своїх обов`язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до закладу освіти, закладу охорони здоров`я або закладу соціального захисту;

5-5) іммігранта затримано під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України чи порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

У разі скасування дозволу на імміграцію скасовується посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.

Згідно із п. 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983 (в редакції на час спірних правовідносин), Дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

У разі скасування дозволу на імміграцію відповідно до пункту 5-1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» підставою для скасування дозволу на імміграцію є заява іммігранта про скасування дозволу на імміграцію, яка подається іммігрантом особисто або через законного представника до територіальних органів ДМС або територіальних підрозділів ДМС за місцем проживання іммігранта, або до дипломатичних представництв і консульських установ України - у разі перебування іммігранта за кордоном.

До такої заяви додаються документи, передбачені абзацами другим і третім пункту 11 цього Порядку, а також оригінал (після пред`явлення повертається) та копія посвідки на постійне проживання.

У разі скасування дозволу на імміграцію відповідно до пункту 5-2 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» підставою для скасування дозволу на імміграцію є повідомлення структурного підрозділу з питань громадянства України територіального органу ДМС про прийняття рішення про встановлення, оформлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України.

Згідно із п. 22 цього ж Порядку, для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», яке з матеріалами, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення), надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Згідно із п. 23 цього ж Порядку, ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є іммігрант, проводяться перевірки відсутності підстав, за яких відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" виїзд з України не дозволяється.

Про прийняте рішення протягом п`яти календарних днів письмово повідомляється ініціаторам скасування дозволу на імміграцію.

Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй.

Згідно із п. 24 цього ж Порядку, Інформація щодо рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання надається Держприкордонслужбі в порядку, визначеному законодавством.

Згідно із п. 25 цього ж Порядку, Рішення ДМС, територіальних органів ДМС і територіальних підрозділів ДМС, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов`язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення.

Згідно із п. 26 цього ж Порядку, ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС:

ведуть облік осіб, які звернулися за наданням дозволу на імміграцію, яким надано такий дозвіл та видано посвідку на постійне проживання, відмовлено у видачі такого дозволу або скасовано дозвіл на імміграцію та визнано недійсною видану на його підставі посвідку на постійне проживання. Облік ведеться у паперовому або електронному вигляді;

надсилають повідомлення про припинення підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (про визнання недійсною посвідки на постійне проживання) виконавчому органу сільської, селищної або міської ради, на території обслуговування якої задекларовано/зареєстровано місце проживання таких осіб, з метою внесення відповідних змін до реєстру територіальної громади відповідно до пункту 22 Порядку створення, ведення та адміністрування реєстрів територіальних громад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» (Офіційний вісник України, 2022 р., № 25, ст. 1234).

Згідно із п. 27 цього ж Порядку, Перевірка законності надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання особам, які звернулися із заявою про обмін посвідки на постійне проживання, проводиться відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 321 (Офіційний вісник України, 2018 р., № 37, ст. 1305).

Перевірка законності надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання особам, які звернулися із заявою про набуття громадянства України, проводиться ДМС, територіальними органами ДМС і територіальними підрозділами ДМС (за місцем видачі дозволу на імміграцію) за запитом структурного підрозділу з питань громадянства України територіального органу ДМС, до якого подано заяву про набуття громадянства України.

Така перевірка проводиться протягом двох тижнів з дня отримання запиту шляхом перегляду матеріалів справи, сформованої до набрання чинності Законом України «Про імміграцію», про надання дозволу на імміграцію або залишення на постійне проживання та видачу посвідки на постійне проживання щодо їх відповідності вимогам законодавства України, яке діяло на момент надання особі дозволу на імміграцію, та видачі посвідки на постійне проживання вперше. У разі необхідності проведення додаткових перевірок строк їх проведення може бути продовжено, але не більш як до одного місяця.

За результатами перевірки матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію або залишення на постійне проживання та видачу посвідки на постійне проживання оформляється довідка у двох примірниках, один із яких долучається до матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію, а інший надсилається до структурного підрозділу з питань громадянства України територіального органу ДМС, який надіслав запит.

У разі встановлення обставин, за яких дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію», вживаються заходи, передбачені абзацом першим пункту 22 цього Порядку.

Згідно із п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 321 (в редакції на час спірних правовідносин), Посвідка скасовується ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:

1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію»;

2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;

2-1) у разі прийняття рішення про відмову у визнанні особою без громадянства або скасування рішення про визнання особою без громадянства;

3) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із п. 72 цього ж Порядку, Посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі:

1) коли вона підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до посвідки (крім додаткової змінної інформації);

2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки;

3) непридатності посвідки для подальшого використання;

4) скасування посвідки;

5) коли вона заявлена як втрачена або викрадена;

6) смерті особи, якій видано посвідку;

7) закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін такої посвідки до закінчення строку її дії;

8) оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства;

9) неотримання посвідки іноземцем або особою без громадянства протягом шести місяців (або протягом воєнного стану та протягом місяця після його припинення чи скасування);

10) коли іноземець або особа без громадянства не звернулися для її обміну у строки, визначені пунктом 18 цього Порядку;

11) коли було прийнято рішення про відмову у видачі посвідки та таке рішення не оскаржене протягом двох місяців.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У висновку про скасування дозволу на імміграцію, зазначено про те, що:

«За результатами перевірки виявлено, що за обліками Державного реєстру актів цивільного стану про шлюб (№ 2936 від 28.09.2016) значиться актовий запис про реєстрацію шлюбу між громадянином України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та громадянкою Таджикистану ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно актового запису прізвище нареченої після державної реєстрації шлюбу змінено на « ОСОБА_11 ». Проте установлено, що після одруження заявниця не здійснила обмін паспорта та її персональні дані не відповідають даними вказаним у Державному реєстрі. В заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну в графі «чи змінювали прізвище, ім`я та по батькові (у зв`язку з чим)», заявниця зазначила «Ні», чим повідомила про себе завідомо неправдиві відомості. Крім того, для отримання дозволу на імміграцію заявниця подала недійсний паспортний документ, оформлений на її дошлюбне прізвище. Зазначений факт унеможливлює підтвердити законність отримання дозволу на імміграцію.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 05.10.2023 (справа № 443/1375/23) шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_12 , зареєстрований 28.09.2016 у Львівському міському відділі ДРАЦСу Головного територіального управління юстиції у Львівській області (актовий запис № 2936), розірвано.

При цьому суд не дослідив той факт, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у грубе порушення вимог законодавства протягом семи років не було отримано паспортний документ на прізвище « ОСОБА_11 », тобто вона користувалася недійсним паспортним документом.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_12 відновлено дошлюбне прізвище « ОСОБА_13 ». Відповідно до повторно укладеного шлюбу (актовий запис № 128 від 20.12.2023) прізвище після державної реєстрації розірвання шлюбу залишено « ОСОБА_13 »».

Надаючи правову оцінку спірним рішенням суд зазначає наступне:

Правовою підставою для прийняття спірного рішення щодо позивачки про скасування дозволу на імміграцію відповідач зазначив лише п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», яка встановлює, що дозвіл на імміграцію скасовується, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.

Відповідно істотне значення і предметом перевірки при прийнятті спірного рішення мають бути з`ясовані питання про:

- надання свідомо неправдивих відомостей;

- надання підроблених документів;

- надання документів, що втратили чинність;

- надання документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього вказаного Закону;

- надання документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.

З`ясування вказаних питань має відбуватись згідно із Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983 (в редакції на час спірних правовідносин), який передбачає, що:

- ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Відповідачем жодними належними та допустимими доказами не підтверджено наступні обставини:

- подання щодо скасування дозволу на імміграцію, в матеріалах наданих відповідачем відсутнє;

- у разі потреби запрошення для надання пояснень позивачкою, на переконання суду з`ясування питання про надання свідомо неправдивих відомостей, без запрошення позивачки для надання пояснень саме про «свідомо неправдиві відомості» є необґрунтованим.

Вказаним рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 05.10.2023 (справа № 443/1375/23), яким шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_12 , зареєстрований 28.09.2016 у Львівському міському відділі ДРАЦСу Головного територіального управління юстиції у Львівській області (актовий запис № 2936), розірвано, не підтверджується така обставина, як надання документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.

Суд також звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Suominen v. Finland», заява № 37801/97, пункт 36), відповідно до якої орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень; принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішенням було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Конституцією України та КАС України прямо передбачений обов`язок суб`єктів владних повноважень дотримуватися принципу належного урядування, відповідно, адміністративні суди під час розгляду та вирішення спорів, що виникають у сфері публічно-правових відносин, мають перевіряти дотримання цього принципу у всіх його аспектах з урахуванням конкретних обставин справи.

Відтак, невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Вказана позиція суду узгоджується із позицією Верховного Суду від 11 вересня 2023 року у справі №420/14943/21.

Також відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів встановлення та наявності інших підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, таких як:

- надання підроблених документів;

- надання документів, що втратили чинність;

- надання документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього вказаного Закону.

Відповідно спірні рішення від 21.02.2024 № 02-01-15/5 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, і як наслідок від 27.02.2024 за № 1545 про скасування посвідки на постійне проживання, є протиправними та підлягають скасуванню, з наведених судом підстав.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача поновити дію посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 , виданої громадянинці Республіки Таджикистану, ОСОБА_3 , то така задоволенню не підлягає, оскільки скасування спірних рішень судом та набрання законної сили такого судового рішення по суті відновить дію посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 .

Також суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З цих же по суті підстав, судом не враховуються заперечення відповідача.

Відповідно позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

За змістом правил статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Оскільки позов містить позовні вимоги немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає, виходячи з кількості, а не розміру задоволених/незадоволених позовних вимог.

Таким чином, поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає сума у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 139, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_10 ) до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (79005, Львівська обл., м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, ) про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області № 02-01-15/5 від 21.02.2024 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та рішення від 27.02.2024 за № 1545 про скасування посвідки на постійне проживання.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (79005, Львівська обл., м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_10 ) 1211,20 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Рішення складено в повному обсязі 10.02.2025 року.

Суддя Гавдик З.В.