Справа № 380/3981/23
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/3981/23 пров. № А/857/27071/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участю секретаря судового засідання: Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мельник Лесі Ярославівни на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року, ухвалене суддею Крутько О.В. у м.Львові о 09:25, повний текст якого складений 20 вересня 2024 року, у справі №380/3981/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту природних ресурсів, будівництва та розвитку громад Львівської міської ради, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на проектування та будівництво, -

ВСТАНОВИВ:

08 липня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача - Департаменту природних ресурсів, будівництва та розвитку громад Львівської міської ради, у якому просила визнати протиправними та скасувати Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на проектування та будівництво громадянином ОСОБА_2 торгового комплексу на АДРЕСА_1 зі знесенням будівлі кафе, затверджені наказом Департаменту містобудування Львівської міської ради від 01.07.2013 №197.

Доводи позовної заяви зводяться до того, що наміри забудови земельної ділянки із кадастровим номером :07:004:0045, площею 0,0670 га, відповідно до яких були видані оскаржувані містобудівні умови та обмеження, не відповідають вимогам містобудівної документації на місцевому рівні; порушують вимоги чинного на той час Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 №109, а також затверджені поза межами 7-ми денного строку, встановленого Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Наголошує, що земельна ділянка із кадастровим номером :07:004:0045, площею 0,0670 га, на якій здійснюється будівництво відповідно до оскаржуваних містобудівних умов та обмежень, розташована в зоні Р-3 рекреаційні зони озеленених територій загального користування, та будівництво торгового комплексу тут не передбачено. В контексті наведеного покликається на те, що містобудівні умови та обмеження посягають на її права та законні інтереси, оскільки вона є мешканкою території, де здійснюється будівництво, а також на суспільні інтереси територіальної громади міста Львова, зокрема тієї її частини, що проживає у Сихівському районі та користується наявними у ньому об`єктами благоустрою.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 до участі у справі залучено ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржила його через свого представника адвоката Мельник Лесю Ярославівну в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Згідно доводів апеляційної скарги, судовим рішенням лише підтверджено ряд порушень, на які позивач покликалась у позовній заяві. Водночас позивач, підкреслюючи, що наміри щодо забудови земельної ділянки із кадастровим номером :07:004:0045, площею 0,0670 га, відповідно до яких були видані оскаржувані містобудівні умови та обмеження, не відповідають вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, зазначає, що за затвердженим проектом будівництво торгового центру позивачем до серпня 2022 року не було розпочато. За адресою м.Львів, проспект Червоної Калини, 109 (біля школи №98) ухвалою Львівської міської ради від 23.10.2014 №3971 затверджено межі Скверу Гідності на земельній ділянці, суміжній до земельної ділянки із кадастровим номером :07:004:0045. Позивач вважає, що відкриттям торгового центру чинитимуться перешкоди у використанні згаданого скверу.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні адміністративної скарги слід відмовити.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 06.11.2008 на підставі договору купівлі-продажу будівлі кафе фізична особа - підприємець ОСОБА_2 придбав будівлю кафе під літ А-1 площею 82,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

12.04.2010 між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 та Львівською міською радою укладено договір оренди землі, а саме земельної ділянки на АДРЕСА_1 (кадастровий № :07:004:0045, загальною площею 0,0670 га) строком на 10 років до 28.01.2020.

Відповідно до договору оренди землі від 12.04.2010 земельна ділянка, яка знаходиться у АДРЕСА_1 , передана ОСОБА_2 в строкове платне користування для встановлення та обслуговування кафе-бару і магазину (кадастровий №:07:004:0045, загальною площею 0,0670 га, у тому числі під забудову 0,0093 га, під твердим покриттям 0,0311 га, під рослинним покривом 0,0266 га). Цільове призначення цієї земельної ділянки - землі житлової та громадської забудови.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.04.2021 позов ФОП ОСОБА_2 у справі №914/894/20 задоволено та визнано поновленим договір оренди землі від 12.04.2010 на той самий строк і на тих самих умовах, визнано укладеною додаткову угоду № 1 від 29.10.2019 до договору оренди землі від 12.04.2010 у редакції, зазначеній у рішенні. Рішення суду набрало законної сили.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 308571616 від 31.08.2022 строк дії договору оренди земельної ділянки від 12.04.2010 закінчується 28.01.2030.

04.03.2013 ОСОБА_2 звернувся до Департаменту містобудування Львівської міської ради з зверненням № 3-К-5302/АП про видачу містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки.

Розглянувши звернення громадянина ОСОБА_2 , з долученими до нього документами, зокрема містобудівний розрахунок будівництва торгового комплексу на місці існуючого кафе на АДРЕСА_1 , беручи до уваги договір оренди землі від 12.04.2010 № С-1700 (терміном на 10 років для встановлення та обслуговування кафе-бару і магазину), витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.11.2008 № 20941307, звіт щодо інженерно-геологічних вишукуваннях будівництва кафе-бару та продтоварного магазину на АДРЕСА_1 , розроблений ПАТ ПВНДКТІ «Західенергопроект», витяг з Поземельної книги про земельну ділянку від 28.10.2011 № ВТ-72011, Департамент містобудування Львівської міської ради розробив та видав Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на проектування та будівництва громадянином ОСОБА_2 торгового комплексу на АДРЕСА_1 зі знесенням будівлі кафе. Вказані Містобудівні умови та обмеження затверджені наказом директора Департаменту містобудування Львівської міської ради № 197 від 01.07.2023.

03.02.2014 фізична особа - підприємець ОСОБА_2 отримав позитивний висновок ДП Укрдержбудекспертиза на підставі експертного звіту № 14-0020-14 щодо будівництва торгового комплексу на АДРЕСА_1 із знесенням будівлі кафе.

28.04.2014 фізична особа - підприємець ОСОБА_2 отримав дозвіл Сихівської райадміністрації Львівської міської ради №29 на тимчасове порушення благоустрою при виконанні робіт із влаштування будівельного майданчика.

15.05.2014 призупинено дію дозволу №29 від 28.04.2014 на підставі розпорядження Сихівської райадміністрацїї Львівської міської ради №197 (визнано протиправним та скасовано постановою Сихівського районного суду міста Львова від 20.03.2015 у справі №464/5545/14-а, яка набрала законної сили).

03.06.2014 Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області №ЛВО3 зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт «Будівництво торгового комплексу на АДРЕСА_1 зі знесенням будівлі кафе у м. Львові».

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 501 від 10.07.2014 "Про скасування наказу директора департаменту містобудування від 01.07.2013 № 197" скасовано наказ директора департаменту містобудування м. Львова від 01.07.201 №197 "Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на проектування та будівництво ОСОБА_2 торгового комплексу на АДРЕСА_1 , зі знесення будівлі кафе".

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26.04.2017 у справі № 461/488/16а визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №501 від 10.07.2014 року «Про скасування наказу директора Департаменту містобудування №197 від 01.07.2013 року». Визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №800 від 24.10.2014 року «Про внесення змін до рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №501 від 10.07.2014 року».

31.08.2022 за ОСОБА_2 зареєстровано речове право на незавершене будівництво торгового комплексу літ. Б-2 (22% готовності), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 060, що підтверджується інформаційною довідкою № 326138860 від 17.03.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, оскільки вважає, що будівництво торгового комплексу, яке здійснюється на підставі цих містобудівних умов, порушує її права як мешканки Сихівського району міста Львова.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи межі перегляду справи, передбачені ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлено Законом України від 17.02.2011 № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності», який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Так, в розумінні статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", в редакції, чинній станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин (Закон №3038-VI), містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону №3038-VI суб`єктами містобудування є органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи.

Відповідно до статті 26 Закону №3038-VI забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва.

Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону.

Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;

6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Відповідно до частини першої статті 29 Закону №3038-VI основними складовими вихідних даних є

1) містобудівні умови та обмеження;

2) технічні умови

3) завдання на проектування.

Відповідно до частини другої статті 29 Закону №3038-VI фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Відповідно до частини восьмої статті 29 Закону №3038-VI містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника.

Внесення змін до містобудівних умов та обмежень може здійснювати орган, що їх надав, за заявою замовника, на виконання приписів головних інспекторів будівельного нагляду центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, або за рішенням суду.

Скасування містобудівних умов та обмежень здійснюється: за заявою замовника; за рішенням суду.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що законодавцем передбачено чинність містобудівних умов та обмежень до завершення будівництва об`єкта. При цьому, містобудівні умови та обмеження можуть бути скасовані лише у двох випадках: за заявою самого замовника будівництва; за рішенням суду.

Верховним Судом сформовано висновок, який, зокрема, викладений у постанові від 02.04.2021 у справі № 817/1641/18: «Наведений у статті 29 Закону № 3038-VI перелік підстав для скасування містобудівних умов та обмежень є вичерпним і остаточним, розширеному тлумаченню не підлягає.».

Крім того, законодавець пов`язує автоматичну втрату чинності виданих містобудівних умов та обмежень із завершенням відповідного будівництва, на здійснення якого вони видавались.

Аналогічна позиція щодо автоматичної втрати чинності містобудівних умов та обмежень викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2019 у справі №803/952/17.

Верховний Суд уже неодноразово висловлювався з питань застосування норм матеріального та процесуального права під час вирішення питання можливості оскарження містобудівних умов та обмежень особами, які не звертались за їх отриманням.

Так, у постановах від 09.09.2021 у справі №826/11084/18, від 27.07.2022 у справі №826/16076/18 Верховний Суд дійшов висновку про можливість оскарження містобудівних умов та обмежень як акта індивідуальної дії особою, яка їх не отримувала.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд також у постановах від 02.06.2022 у справі №380/1075/20, від 02.11.2021 у справі №420/2719/20, від 15.02.2021 у справі №320/5710/20.

Водночас, за правилами статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до висновку, сформованого у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Такі висновки застосовано Верховним Судом під час розгляду справи №320/9959/20 у постанові від 19.10.2023.

Відповідно до висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 10.08.2020 (справа №522/1611/17):

«В контексті завдань адміністративного судочинства (статті 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для Позивача.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження Позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.».

У постанові від 31.03.2021 (справа №640/21611/19) Верховний Суд дійшов наступного висновку:

«….з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення.

Суд може робити висновок про неправомірність рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та про порушення у зв`язку із цим прав лише за позовом належного позивача. Оцінка рішень за позовом особи, яка не має права на звернення до суду, яка не є потерпілою у конкретних правовідносинах (є неналежним позивачем), апріорі не може призвести до захисту прав і не узгоджується із завданнями адміністративного судочинства.»

Таким чином, право на оскарження містобудівних умов та обмежень, як зрештою і право на звернення до суду в цілому, не є абсолютним, а потребує доведенню факт, що оскаржуваним рішенням порушено ті чи інші права, свободи або законні інтереси особи, яка звертається до суду.

Визнаючи за позивачами право на оскарження містобудівних умов та обмежень Верховний Суд враховував наведені такими особами обґрунтування порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, зокрема права на безпечне для життя і здоров`я довкілля, права на охорону культурної спадщини.

У справі, яка розглядається, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість тверджень позивача про порушення спірними містобудівними умовами та обмеженнями її особистих прав чи інтересів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Процедуру надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст у спірний період визначав Порядок надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07 липня 2011 року № 109 (чинний на час виникнення спірних відносин, далі - Порядок).

Згідно п.1.3 Порядку містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта. При зміні намірів забудови замовником, якщо вони відповідають містобудівній документації, він отримує нові містобудівні умови та обмеження.

Чинність наданих містобудівних умов та обмежень не може бути зупинена у зв`язку з початком розроблення, внесення змін або оновлення містобудівної документації на місцевому рівні (п. 1.4 Порядку).

Згідно з п. 2.1 Порядку містобудівні умови та обмеження є основною складовою вихідних даних.

Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом семи робочих днів з дня реєстрації відповідної заяви разом із документами, передбаченими пунктом 2.2 цього розділу, у порядку, встановленому Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Пункт 2.2. Порядку передбачає, які документи додаються заявником для отримання містобудівних умов та обмежень. Так, для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовником додаються: засвідчена в установленому порядку копія документа про право власності (користування) земельною ділянкою; ситуаційний план (схема) щодо місцезнаходження земельної ділянки (у довільній формі); викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; кадастрова довідка з містобудівного кадастру (у разі наявності); черговий кадастровий план (витяг із земельного кадастру - за умови відсутності містобудівного кадастру); фотофіксація земельної ділянки (з оточенням); містобудівний розрахунок з техніко-економічними показниками запланованого об`єкта будівництва.

Як визначено у п.2.4 Порядку, розгляд заяви, надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову у їх видачі здійснюються спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури у порядку, встановленому Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Підставою для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень є невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Так, згідно наказу Департаменту містобудування Львівської міської ради № 197 від 01.07.2013 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на проектування та будівництво громадянином ОСОБА_2 торгового комплексу на АДРЕСА_1 зі знесенням будівлі кафе» під час розробки та затвердження Містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на проектування та будівництво громадянином ОСОБА_2 торгового комплексу на АДРЕСА_1 зі знесенням будівлі кафе Департамент містобудування Львівської міської ради розглянув звернення громадянина ОСОБА_2 № 3-К-5302/АП від 04.03.2013, врахував містобудівний розрахунок будівництва торгового комплексу на місці існуючого кафе на АДРЕСА_1 , договір оренди землі від 12.04.2010 № С-1700 (терміном на 10 років для встановлення та обслуговування кафе-бару і магазину), витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.11.2008 № 20941307, звіт щодо інженерно-геологічних вишукуваннях будівництва кафе-бару та продтоварного магазину на АДРЕСА_1 , розроблений ПАТ ПВНДКТІ «Західенергопроект», витяг з Поземельної книги про земельну ділянку від 28.10.2011 № ВТ-72011.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними покликання позивача на недолучення гр. ОСОБА_2 до свого звернення ситуаційного плану (схеми) щодо місцезнаходження земельної ділянки (у довільній формі); викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; кадастрову довідку з містобудівного кадастру (у разі наявності); чергового кадастрового плану (витяг із земельного кадастру - за умови відсутності містобудівного кадастру); фотофіксацію земельної ділянки (з оточенням) (п.2.2 Порядку).

Судом першої інстанції слушно зауважено, що документи, на відсутність яких покликається ОСОБА_1 , стосуються переважно місцезнаходження земельної ділянки.

Відповідач вправі був визначати та оцінювати повноту та достатність поданих заявником документів та у разі необхідності витребувати їх додатково у замовника гр. ОСОБА_2 .

Водночас зміст наказу № 197 від 01.07.2013 та містобудівних умов та обмежень не свідчить на користь висновку, що лише ці документи були на розгляді у відповідача.

Крім того, неподання певних документів згідно вимог законодавства в розумінні ст. 29 Закону №3038-VI не є підставою для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень, оскільки рішення про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень приймається лише у разі невідповідності намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Щодо покликань позивача на відсутність містобудівних умовах та обмеженнях графічної частини, то на розгляд Департаменту було подано містобудівний розрахунок будівництва торгового комплексу на місці існуючого кафе на пр. Червоної Калини, 109 у м.Львові, який містив у собі графічну частину, про що стверджує представник третьої особи.

Також не приймаються до уваги покликання позивача на відсутність у п.4 розділу містобудівних умов та обмежень визначення (встановлення) конкретних відстаней від проектованого об`єкта до меж червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд.

Так, у п.4 розділу містобудівних умов та обмежень вказано, що торговий комплекс запроектувати в межах відведеної земельної ділянки (договір оренди землі від 12.04.2010 №С-1700 (терміном на 10 років для встановлення та обслуговування кафе-бару і магазину) з дотриманням вимог ДБН 360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" (зі змінами), ДБН В. 1.2-12-2008 Будівництво в умовах ущільненої забудови. Вимоги безпеки" з забезпеченням протипожежних розривів, нормативної тривалості інсоляції та нормативних вимог.

Натомість мінімально допустимі відстані від об`єктів, які проектуються до існуючих будинків та споруд вказані у п.6 Містобудівних умов та обмежень (не менше - 10 м до найближчої житлової забудови відповідно до ДБН 360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" (зі змінами) відповідно до ДБН 360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" (зі змінами), ДБН В.1.2-12-2008 Будівництво в умовах ущільненої забудови. Вимоги безпеки", нормативних документів та вимог рішення виконавчого комітету від 26.10.2007 № 893 Про заходи запобігання виникненню аварійних ситуацій при будівництві нових та реконструкції існуючих об`єктів".).

Щодо доводів позивача про недотримання Департаментом містобудування Львівської міської ради 7-ми денного строку на розгляд звернення ОСОБА_2 , суд першої інстанції правильно виснував, що несвоєчасне вирішення питання третьої особи ОСОБА_2 жодних чином не стосується прав та законних інтересів ОСОБА_1 .

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції резюмує, що містобудівні умови та обмеження містять усі необхідні відомості, їх форма та зміст повністю відповідають формі та змісту, що затверджена Порядком надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07 липня 2011 року № 109. Натомість, покликання позивача на допущення порушення процедури розгляду та вирішення звернення ОСОБА_2 щодо видачі містобудівної документації судом правильно розцінені як безпідставні та необґрунтовані.

Оцінюючи доводи позивача про невідповідність намірів забудови земельної ділянки із кадастровим номером :07:004:0045, площею 0,0670 га, відповідно до яких були видані оскаржувані містобудівні умови та обмеження, вимогам містобудівної документації на місцевому рівні суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Так, Генеральний план населеного пункту, план зонування та детальний план території є видами містобудівної документації. При цьому, генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, зонінг фактично становить собою планувальний поділ території міста на певні території з визначенням переліку дозволених (переважних та супутніх) об`єктів забудови, що забезпечує реалізацію довгострокової стратегії комплексного розвитку міста з урахуванням всіх його потреб та стримує хаотичну забудову.

План зонування та детальний план території розробляються на підставі генерального плану території та не можуть йому суперечити.

Відповідність намірів забудови містобудівній документації на місцевому рівні під час прийняття рішення про надання або відмову у наданні містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки уповноважений орган визначає виходячи саме з генерального плану населеного пункту, який є найважливішим документом щодо розвитку населеного пункту та визначення меж і функціонального призначення земельних ділянок. Генплан після затвердження є обов`язковим протягом всього періоду його дії.

Завданням генплану є не тільки сприяння розвитку населеного пункту, а й максимальне збереження цінних рис й особливостей існуючої забудови, історичних та археологічних пам`яток, особливо цінних ділянок природи. Саме генеральний план є тим документом, що гармонізує відносини між існуючими і новими територіями, позначає ті об`єкти і мережі, що повинні бути збудовані для існуючих територій.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 24 Закону № 3038-VI забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

Цільове призначення земельної ділянки - це її використання за тим призначенням, яке визначене на підставі відповідної технічної документації із землеустрою та чинного законодавства.

Згідно зі статтею 20 Земельного кодексу України при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення. При зміні цільового призначення земельних ділянок здійснюється зміна категорії земель та/або виду цільового призначення.

Таким чином, норми Закону № 3038-VI також передбачають обов`язковість використання земельної ділянки за її цільовим призначенням навіть в разі встановлення нового функціонального призначення, якщо це відбулося вже після набуття права власності на землю.

Верховний Суд у постановах від 02.12.2021 у справі № 640/23893/19 та від 13.04.2022 у справі №826/1754/18 вже звертав увагу на той факт, що «цільове призначення земельної ділянки (категорія земель та певний вид використання земельної ділянки в межах відповідної категорії земель)» в розумінні Земельного кодексу України та «функціональне призначення території» в розумінні Генерального плану м. Києва, як містобудівної документації, розробленої відповідно до містобудівного законодавства та державних будівельних норм, не є тотожними і однорідними поняттями в регулюванні земельних правовідносин, оскільки в межах певної функціональної території міста Києва, визначеної містобудівною документацією, зокрема Генеральним планом м. Києва, можуть бути різні цільові призначення земельних ділянок.

У справі, що розглядається спір стосується скасування затверджених містобудівних умов та обмежень у зв`язку з невідповідністю намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, а саме: плану зонування Сихівського району м. Львова.

Верховний Суд у постановах від 23.11.2021 у справі № 815/1373/18 та від 13.04.2022 у справі № 826/1754/18 дійшов висновку, що положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Цивільного кодексу України, відповідно до яких забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства, а власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення, мають вищу юридичну, ніж рішення міської ради про затвердження Генерального плану міста та проекту планування його приміської зони на окремий період.

Повертаючись до обставин розглядуваної справи, слід зазначити таке.

Містобудівні умови та обмежень, затверджені наказом № 197 від 01.07.2013, були розроблені та видані відповідно до Генерального плану м. Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 30.09.2010 № 3924.

Ухвалою Львівської міської ради від 18.09.2014 №3840 затверджено містобудівну документацію «План зонування території м. Львова: Франківський та Сихівський райони». Відповідно до Плану зонування земельна ділянка із кадастровим номером :07:004:0045, площею 0,0670 га, на якій здійснюється будівництво відповідно до оскаржуваних містобудівних умов та обмежень, розташована в зоні Р-3 рекреаційні зони озеленених територій загального користування.

Затвердження ухвалою Львівської міської ради від 18.09.2014 № 3840 плану зонування фактично змінило вимоги Генерального плану міста Львова, що затверджений ухвалою Львівської міської ради від 30.09.2010, визначивши територію, на якій розміщується земельна ділянка, кадастровий номер :07:004:0045, яка належить на праві оренди ОСОБА_2 до зони Р-3 (рекреаційні зони озеленених територій). Генеральний план м. Львова, затверджений ухвалою ЛМР від 30.09.2010 № 3924, такого не передбачав.

Як зазначено вище, згідно ч.8 ст. 29 Закону № 3038-VІ містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника. Зміни до містобудівних умов та обмежень можуть вноситися тільки за згодою замовника.

Відповідно до п.1.4 Порядку чинність наданих містобудівних умов та обмежень не може бути зупинена у зв`язку з початком розроблення, внесення змін або оновлення містобудівної документації на місцевому рівні.

Також відповідно до частини 2 статті 24 Закону №3038-VI зміна функціонального призначення територій не тягне за собою припинення права власності або права користування земельними ділянками, які були передані (надані) у власність чи користування до встановлення нового функціонального призначення територій.

12.04.2010 між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 та Львівською міською радою укладено договір оренди землі, а саме земельної ділянки на АДРЕСА_1 (кадастровий № :07:004:0045, загальною площею 0,0670 га) строком на 10 років до 28.01.2020. Відповідно до договору оренди землі від 12.04.2010, що земельна ділянка, яка знаходиться у АДРЕСА_1 передана ОСОБА_2 в строкове платне користування для встановлення та обслуговування кафе-бару і магазину (кадастровий №:07:004:0045, загальною площею 0,0670 га, у тому числі під забудову 0,0093 га, під твердим покриттям 0,0311 га, під рослинним покривом 0,0266га). Цільове призначення цієї земельної ділянки - землі житлової та громадської забудови.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 308571616 від 31.08.2022 строк дії договору оренди земельної ділянки від 12.04.2010 закінчується 28.01.2030.

31.08.2022 за ОСОБА_2 зареєстровано речове право на незавершене будівництво торгового комплексу літ. Б-2 (22% готовності), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 060.

Отже, оскаржувані містобудівні умови та обмеження розроблені та затверджені відповідно до вимог містобудівної документації на місцевому рівні на дату їх затвердження (01.07.2013), є чинними до завершення будівництва об`єкта нерухомості третьої особи. ОСОБА_2 використовує належну йому на праві оренди земельну ділянку відповідно до цільового призначення, вказаного у чинному договорі оренди.

Щодо покликання позивача на порушення порядку ведення будівництва ОСОБА_2 торгового комплексу літ. Б-2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції правильно вказав на те, що відповідні обставини не входять до предмету доказування у цій справі.

Неухильне дотримання містобудівної документації є основою забезпечення правопорядку у сфері містобудування. Саме тому за ч. 2 ст. 5 Закону № 3038 вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.

Рішення у цій сфері істотно та протягом тривалого часу впливають на життєвий простір мешканців міста, навколишнє середовище, розвиток міста. Тому під час розробки містобудівної документації вкрай важливим є врахування інтересів держави, територіальної громади, окремих груп та осіб.

Разом з тим, слід виходити з презумпції, що містобудівна документація, яку розроблено та затверджено у встановленому порядку, враховує державні, громадські та приватні інтереси. Тому видання містобудівних умов та обмежень на підставі та у повній відповідності до містобудівної документації свідчить про взаємоузгодження державних, громадських та приватних інтересів під час планування і забудови територій.

Натомість позивач не обґрунтувала порушення свого права виданими та затвердженими наказом № 197 від 01.07.2013 Містобудівними умовами та обмеженнями забудови земельної ділянки на проектування та будівництво громадянином ОСОБА_2 торгового комплексу на АДРЕСА_1 зі знесенням будівлі кафе. Слід зазначити, що ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , з 2022 року переважно проживає за кордоном, про що зазначено у довідках Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України (а.с. 90 т.1, а.с. 241 т.2).

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Суд апеляційної інстанції враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом першої інстанції були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мельник Лесі Ярославівни залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року у справі №380/3981/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 10.02.25