Справа № 260/8689/24
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2025-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 лютого 2025 рокум. Ужгород№ 260/8689/24

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Калинич Я.М., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Ужгородський район, Закарпатська область, 88008, ), Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м. Київ, 04053, ) про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, яким просить суд: 1. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №17 від 28.10.2024 року щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи на заводі «Зеніт» згідно запису в трудовій книжці НОМЕР_2 від 14.07.1980 року з 16.06.1983 року по 02.01.1992 року. 2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Закарпатській області зарахувати у страховий стаж ОСОБА_1 період роботи на заводі «Зеніт» з 16.06.1983 року по 02.01.1992 року та зобов`язати Головне управління пенсійного фонду у Закарпатській області нарахувати ОСОБА_1 пенсію за віком з дня написання заяви на призначення пенсії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що досягнувши пенсійного віку звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідач відмовив у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

До страхового стажу не зараховано період роботи з 16.06.1983 року по 02.01.1992 року, оскільки записи у трудовій книжці містяться виправлення не завірені належним чином.

Відмову відповідача у призначенні пенсії позивачка вважає протиправною, посилаючись на те, що здобутий нею страховий стаж підтверджується трудовою книжкою, яка є основним документом про її трудову діяльність. Тому, з метою захисту своїх прав та законних інтересів, звернулася з цим адміністративним позовом до суду.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Крім, того відповідачеві встановлено 15 - ти денний строк з дня вручення копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

16 січня 2025 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позов не визнає, заперечує проти задоволення такого. Зазначає, що відповідно до наданих до заяви документів про стаж та згідно даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування загальний страховий стаж позивача складає 27 років 2 місяці 2 дні, що недостатньо для призначення пенсії. Відтак відсутні підстави для призначення пенсії.

20 січня 2025 року від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві надійшов відзив на позовну заяву.

У відзиві представник відповідача зазначив, що відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» жінки мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 року.

Відповідач вказує, що страховий стаж позивачки становить 27 роки 02 місяці 2 дні, при необхідних 30 років.

Тому, 28.10.2024 року було прийнято рішення №17 про відмову у призначенні пенсії.

Відповідач зауважує, що будь-які інші документи, які б підтверджували періоди роботи, що не зараховано до страхового стажу позивачки відсутні.

Відтак, на думку відповідача, підстав для зарахування до страхового стажу позивачки спірних періодів роботи немає.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступних висновків.

22 жовтня 2024 року позивач звернулася до відповідача 1 із заявою про призначення пенсії за віком.

Відповідно до чинного Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1) заяви про призначення пенсій розглядаються органами Пенсійного фонду України за принципом екстериторіальності, зокрема, засобами програмного забезпечення визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Відтак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 28.10.2024 року №17 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Зазначено, що відповідно до частини 2 статті 26 Закону №1058-IV право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 01.01.2023 по 31.12.2023 - не менше 30 років. Згідно з наданими до заяви документами про стаж (ідентифікаційний номер, трудова книжка, довідка про стаж №07-04/1064; довідка про період допомоги по безробіттю; свідоцтва про народження дітей), загальний страховий стаж складає 27 років 2 місяці 2 дні, що є недостатнім для призначення пенсії. До страхового стажу не зараховано період роботи з 06.06.1983 по 02.01.1992, згідно трудової книжки, оскільки дата наказу на зарахування містить виправлення не завірене належним чином. Також дата наказу на звільнення дописана та містить виправлення незавірене належним чином. Для зарахування вищезазначеного періоду необхідно надати довідку про період роботи на підставі первинних документів та довідку про реорганізацію підприємства.

Вважаючи відмову у призначенні пенсії протиправною, позивачка звернулася з адміністративним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон від 09.07.2003 №1058-IV).

Відповідно до ст.8 Закону від 09.07.2003 №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч.1 ст.24 Закону від 09.07.2003 №1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч.2 ст.24 Закону від 09.07.2003 №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4 ст.24 Закону від 09.07.2003 №1058-IV).

Статтею 26 Закону від 09.07.2003 №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови позивачці у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону №1058-IV стало відсутність необхідного страхового стажу.

Щодо підстав незарахування до страхового стажу періоду роботи з 16.06.1983 по 02.01.1992, суд зазначає наступне.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

На визначальність трудової книжки як основного документу про стаж роботи особи неодноразово звертав увагу Верховний Суд у постановах від 05.12.2019 по справі №235/805/17, від 06.12.2019 по справі №663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі №500/1561/17, від 05.12.2019 по справі №242/2536/16-а.

Станом на час оформлення трудової книжки позивачки, діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена 20.06.1974 №162 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (далі - Інструкція №162).

Пунктом 1.4 Інструкції №162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС віл 06.09.73 №656 «Про трудові книжки працівників та службовців»(далі - Порядок №656) та цією Інструкцією.

Відповідно до п.п.2.2 Інструкції №162 у трудову книжку вносяться, зокрема відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність.

Аналогічні положення містяться в п.6 Порядку №656.

Згідно п.18 Порядку №656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17 висловлена позиція, згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24.05.2018 року по справі №490/12392/16-а.

З аналізу вказаних норм та висновків Верховного Суду про їх застосування суд зауважує, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому неналежне виконання роботодавцем свого обов`язку не може позбавити позивача права на включення періоду роботи до його страхового стажу і на призначення пенсії з його врахуванням.

Разом з тим, згідно п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Із цього слідує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а необхідність надання будь-яких додаткових уточнюючих довідок виникає лише у випадку коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 року по справі №235/805/17, від 06.12.2019 року по справі №663/686/16-а, від 06.12.2019 року по справі №500/1561/17, від 05.12.2019 року по справі №242/2536/16-а.

Як видно з копії трудової книжки ОСОБА_1 від 14.07.1980 року серії НОМЕР_2 позивач у спірний період:

- запис №12 16.06.1983 прийнята на роботу у Тячівський завод «Зеніт» ученицею монтажницею (наказ №39-к від 16.06.1983);

- запис №13 10.08.1983 присвоєно перший розряд монтажниці (наказ №634 від 10.08.1983);

- запис №14 12.09.1984 присвоєно другий розряд монтажниці (наказ №812 від 12.09.1984);

- запис №15 14.02.1985 присвоєно третій розряд монтажниці (наказ №119 від 14.02.1985);

- запис №16 02.01.1992 звільнена з роботи по переводу на мале підприємство «Квазар» (наказ №10-к від 15.01.1992).

Судом при перевірці записів трудової книжки позивачки не встановлено виправлень, які б потребували уточнюючих документів як і не виявлено інших недоліків записів про роботу, які б були перешкодою для встановлення дійсного змісту внесених до трудової книжки відомостей. Відтак, не зарахування вказаного стажу роботи позивачки до страхового стажу із посиланням на виправлення записів дати звільнення та номеру наказу про звільнення, вчинення запису дати наказу про прийняття на роботу іншою пастою, є протиправним.

Суд зазначає, що в трудовій книжці позивача НОМЕР_2 є посилання на відповідні накази як на підставу внесення записів, вони завірені підписом уповноваженою особи та печаткою, не містять виправлень, а відтак відповідачем протиправно не зараховано спірні періоди роботи позивача через дефектність цієї трудової книжки з мотивів того, що вона не містить назв підприємств, куди позивача було прийнято на роботу, оскільки такий її недолік не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист з огляду на те, що позивач жодним чином не впливає на дотримання роботодавцем порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі її недоліки, а підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Вказане дає підстави для висновку, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звернулася за пенсією, а отже, й не може впливати на її особисті права. Відтак недотримання роботодавцем усіх вимог при заповненні трудової книжки не може бути беззаперечною підставою для відмови у призначенні пенсії, чи неврахуванні відповідних періодів під час обрахунку страхового стажу, що впливає на її розмір.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

За таких обставин, пенсійний орган фактично переклав відповідальність за належне та правильне оформлення трудової книжки та інших документів щодо відомостей про період роботи на підприємстві на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження страхового стажу), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

Трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірні періоди, а саме відомості про підприємства, дати прийняття позивача на посади, назви цих посад, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу (номера наказів, числа і місяці їх видачі) та звільнення з роботи.

Згідно з частиною третьою статті 44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

У разі наявності сумнівів або необхідності уточнити певні відомості, пенсійний орган мав можливість скористатися правами, передбаченими частиною третьою статті 44 Закону №1058-IV, та звернутися до центру зайнятості з відповідним запитом.

При цьому, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві не надано суду доказів, які б підтверджували той факт, що ним вчинялись певні дії щодо здійснення відповідних запитів для підтвердження спірного періоду.

Відтак, відповідач не довів правомірності своїх дій щодо незарахування періоду роботи з 16.06.1983 по 02.01.1992, тому позовні вимоги в частині зарахування вказаного періоду до страхового стажу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне, визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 28.10.2024 року №17 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком, оскільки відповідачем протиправно не зараховано спірний період.

При цьому, позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в в Закарпатській призначити пенсію за віком задоволенню не підлягають, оскільки призначення пенсії є дискреційними повноваженнями відповідачів.

Верховний Суд у постанові від 21.05.2020 у справі №233/330/17 зазначив, що при розгляді справ за адміністративними позовами про зобов`язання органів Пенсійного фонду України призначити та виплачувати пенсію, суд вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення про виплату такої пенсії, що не належить до компетенції суду.

Верховним Судом у постанові від 07 березня 2018 року у справі №233/2084/17 зазначено, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, а тому належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії на пільгових умовах, а не зобов`язання відповідача призначити пенсію, оскільки відповідачем ще не вирішено питання щодо зарахування стажу.

З урахуванням зазначеного, наведена вимога підлягає задоволенню шляхом зобов`язання повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком, оскільки в рамках цієї адміністративної справи судом встановлювались обставини щодо наявності підстав для зарахування до загального стажу окремих періодів роботи позивача.

Щодо визначення належного органу Пенсійного фонду, яким має здійснюватися розгляд заяви позивача з урахуванням висновків суду у цій справі, суд враховує висновки Верховного Суду у постанові від 05.02.2024 у справі №500/1216/23, відповідно до яких «дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності».

З урахуванням зазначеного, наведена вимога підлягає задоволенню шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві повторно розглянути заяву позивача від 22.10.2024 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1212,00 грн. Оскільки позов задоволено частково на користь позивача підлягають присудженню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 807,47 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в м. Києві.

Керуючись статями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Ужгородський район, Закарпатська область, 88008, ), Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м. Київ, 04053, ) про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 28.10.2024 року №17 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком ОСОБА_1 період її роботи з 16.06.1983 року по 02.01.1992 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 22.10.2024 року, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 807,47 грн (вісімсот сім гривень 47 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м. Київ, 04053, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяЯ. М. Калинич