Справа № 160/12673/24
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2025-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 лютого 2025 року м. Дніпросправа № 160/12673/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року (суддя Ніколайчук С.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, які полягають у відмові призначенні ОСОБА_2 пенсії по інвалідності (ІІ група) і зарахувати ОСОБА_2 період навчання з 01.09.1984 по 24.06.1994 (з урахуванням академічних відпусток, одна з яких зараховується до страхового стажу, в зв`язку з проходженням військової служби, і одна по догляду за дитиною не зараховується) до загального страхового стажу, який дає право на призначення ОСОБА_2 пенсійних виплат по інвалідності ІІ група;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву про призначення ОСОБА_2 пенсії з дня, що настає за днем настання інвалідності ІІ групи з урахуванням висновків суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно відмовлено у призначенні пенсії, оскільки особи, яким група інвалідності встановлена від 56 років до досягнення особою 59 років включно, можуть оформити пенсію по інвалідності при наявності 14 років страхового стажу.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року адміністративний позов задоволено.

Відповідачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій зазначено на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та просить скасувати рішення суду та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки усім доводам сторін у справі, зокрема те, що згідно відомостей, відображених у дипломі НОМЕР_1 від 24.06.1994 позивач навчався в Черкаському державному медичному інституті в період з 01.09.1984 по 24.06.1994, а військовим квитком серії НОМЕР_2 підтверджено, що позивач проходив строкову військову службу в період з 09.06.1987 по 10.05.1989, у зв`язку з чим вбачається необхідність пред`явлення довідки про підтвердження періоду навчання із зазначенням періодів перебування позивача в академічних відпустках та фактичного часу навчання.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто станом на дату встановлення другої групи інвалідності позивачу виповнилося 56 років.

13 березня 2024 року позивач, звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

Вказану заяву за принципом екстериторіальності було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Так, рішенням № 58 від 29.06.2023 Головного управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області було відмовлено ОСОБА_2 у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу передбаченого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування», зазначивши наступне: «до страхового стажу не враховано навчання згідно диплому НОМЕР_1 від 24.06.1994, оскільки періоди навчання перетинаються з періодами проходження військової служби».

Так, за змістом рішення про відмову у призначенні пенсії по інвалідності страховий страж позивача становить 8 років 6 місяців 9 днів при необхідному - 14 років, що недостатньо для призначення йому пенсії.

Позивач, вважаючи протиправним рішення відповідача № 58 від 29.06.2023 про відмову у призначенні йому пенсії, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-ІV).

Пунктом 16 Прикінцевих положень Закону №1058-IV передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи, зокрема, громадянами України, які застраховані згідно із цим Законом, досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною першою статті 9 Закону №1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності;

3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з ч.1 ст.10 Закону №1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Відповідно до ст.30 Закону № 1058-IV пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Відповідно до ч. ст. 2 Закону №1058 особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією:

для осіб з інвалідністю II та III груп:

до досягнення особою 23 років включно - 1 рік;

від 24 років до досягнення особою 26 років включно - 2 роки;

від 27 років до досягнення особою 28 років включно - 3 роки;

від 29 років до досягнення особою 31 року включно - 4 роки;

від 32 років до досягнення особою 33 років включно - 5 років;

від 34 років до досягнення особою 35 років включно - 6 років;

від 36 років до досягнення особою 37 років включно - 7 років;

від 38 років до досягнення особою 39 років включно - 8 років;

від 40 років до досягнення особою 42 років включно - 9 років;

від 43 років до досягнення особою 45 років включно - 10 років;

від 46 років до досягнення особою 48 років включно - 11 років;

від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років;

від 52 років до досягнення особою 55 років включно - 13 років;

від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.

Частиною 1 ст.24 Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Згідно з ст.62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 було затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637), відповідно до п.1 якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.

Щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду навчання з 01.09.1984 по 24.06.1994, так як період навчання перетинається з періодом проходження військової служби, колегія суддів зазначає.

Відповідно до п. «д» ст. 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Як вбачається із військового квитка серії НОМЕР_2 від 04.06.1987, ОСОБА_1 з 09.06.1987 по 10.05.1989 проходив строкову військову службу.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, спірний період, який позивач просить зарахувати до страхового стажу, навчання у Чернівецькому державному медичному інституті, а саме з 01.09.1984 по 24.06.1994 жодним чином не перетинається з періодом проходження військової служби з 09.06.1987 по 10.05.1989, відтак колегія суддів вважає вказану підставу для відмови у зарахуванні періоду навчання до страхового стажу безпідставною та необгрунтованою.

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що обставини щодо не зарахування періоду навчання, зазначені відповідачем, не спростовують факту самого навчання позивача, а отже юридичний факт навчання ОСОБА_1 протягом спірного періоду часу є підтвердженим належними та допустимими доказами.

За даних обставин пенсійний орган фактично переклав відповідальність за належне та правильне оформлення документів щодо відомостей про періоди навчання на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження періодів роботи позивача), тому зазначені дії не можна вважати такими, що вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

Крім того, відповідач відповідно до частини 3 статті 44 Закону №1058-ІV вправі перевірити інформацію, яка зазначена в дипломі.

Проте відповідач не скористався наданим йому правом.

Водночас, позивачем позивачем надано архівну довідку № 01.12/3-807 від 24.04.2024, яка підтверджує навчання позивача у спірний період в Чернівецькому державному медичному інституті (денна форма навчання), а отже подані позивачем документи в сукупності належним чином підтверджують навчання позивача в період з 01.09.1984 по 24.06.1994.

З цих підстав суд першої інстанції дійшов обгрунтовано висновку про те, що відповідач протиправно відмовив у зарахуванні до страхового стажу періоду навчання з 01.09.1984 по 24.06.1994, відтак рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області № 58 від 29.06.2023 є протиправним та підлягає скасуванню.

Отже колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко