Справа № 520/33897/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 р.Справа № 520/33897/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2024, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі №520/33897/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області , Державної казначейської служби України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач, апелянт, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області (далі відповідач1, ГУ ДКСУ у Донецькій області), Державна казначейська служба України (далі відповідач2, ДКС України), в якому просила:

- визнати протиправними дії ГУ ДКСУ у Донецькій області щодо віднесення виконавчого листа Слов`янського міськрайонного суду Донецької області по справі № 243/7307/23 про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - ГУ ПФУ в Донецькій області) на користь ОСОБА_1 недоотриманої пенсії померлого батька у розмірі 307 873,12 гривень, до третьої черги погашення заборгованості за бюджетною програмою КПКВ 3504040 «Забезпечення виконання рішення суду, що гарантовані державою».

- зобов`язати ДКС України та ГУ ДКСУ у Донецькій області здійснити переведення заборгованості за виконавчим листом Слов`янського міськрайонного суду Донецької області по справі № 243/7307/23 про стягнення з ГУ ПФУ в Донецькій області на користь ОСОБА_1 недоотриманої пенсії померлого батька у розмірі 307 873,12 гривень, що обліковується за черговістю надходження виконавчих документів за № 232009, з третьої на першу чергу погашення заборгованості за бюджетною програмою КПКВ 3504040 «Забезпечення виконання рішення суду, що гарантовані державою».

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 .

Позивач, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись невідповідності висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що спірні правовідносини, що були предметом розгляду справи № 243/7307/23, відрізняються від тих, що є предметом розгляду справи № 520/33897/24. Питання про виплату нарахованої ОСОБА_1 , за наслідком розгляду цієї заяви, недоотриманої пенсії в порядку спадкування за законом не було предметом спору та, як наслідок, предметом розгляду в адміністративній справі № 520/33897/24. Звертає увагу суду, що спір у справі № 520/33897/24 не стосується вимог про зобов`язання відповідача виконати у бажаний для позивача спосіб судове рішення у справі № 243/7307/23, оскільки позовні вимоги цих справ є кардинально різними і не дублюються. Вказує на незастосовність до спірних відносин приписів ст.. 382, 383 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи в силу приписів ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Сторони у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач у апеляційній скарзі просила розглядати справу без її участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Колегія суддів встановила такі обставини.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 липня 2024 року у справі № 243/7307/23 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме стягнуто з ГУ ПФУ в Донецькій області на користь ОСОБА_1 недоотриману пенсію ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 307873,12 грн, в порядку спадкування за законом.

Не погодившись з таким рішенням, ГУ ПФУ в Донецькій області 26 березня 2024 року подано апеляційну скаргу, яку постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2024 року залишено без задоволення, а рішення першої інстанції без змін.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 липня 2024 року у справі № 243/7307/23 набрало законної сили.

Позивач вернувся до ГУ ДКСУ у Донецькій області із заявою щодо виплати заборгованості.

ГУ ДКСУ у Донецькій області у відповідь надало Лист від 24.11.2024, згідно з яким повідомило позивача про прийнято на облік до третьої черговості, що склалась на час пред`явлення виконавчих документів до виконання.

Відмовляючи у відкритті провадження у цій справі, суд першої інстанції вважав, що предметом спору в цій справі є неправомірність дій відповідача вчинених на виконання рішення суду у справі № 243/7307/23. Також вважав, що спірні правовідносини в цій справі фактично виникли у зв`язку з незгодою позивача з виконанням відповідачем рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у справі № 243/7307/23, що набрало законної сили.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги стосуються віднесення ГУ ДКСУ у Донецькій області виконавчого документа, виданого на виконання рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області по справі № 243/7307/23, до третьої черги погашення заборгованості за бюджетною програмою КПКВ 3504040 «Забезпечення виконання рішення суду, що гарантовані державою» замість першої.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

Така підстава для відмови у відкритті провадження у справі як існування рішення суду, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення або постанови суду, що набрали законної сили, або ухвали про закриття провадження у справі.

Отже, достатньою та необхідною правовою підставою для відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 170 КАС України є одночасна сукупність таких умов:

- тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають);

- наявність постанови чи ухвали, якими завершено розгляд справи; набрання судовим рішенням в іншій справі законної сили.

Відповідні висновки викладені Верховним Судом в постанові від 29 лютого 2024 року у справі № 120/6960/23.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів, які характеризують суть конкретного позову, його зміст та правову природу, а саме предмета і підстави позову.

Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Подібна правова позиція щодо визначення предмета спору викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 916/542/18, від 01 серпня 2019 року у справі № 916/1743/18.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру.

Отже, предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права й обов`язку.

Визначаючи підстави позову як складові елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 листопада 2024 року у справі № 990/300/24.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів встановила, що цивільно-правовий спір у справі № 243/7307/23 виник між ОСОБА_1 та ГУ ПФУ в Донецькій області, та стосувався та стягнення з ГУ ПФУ в Донецькій області на користь ОСОБА_1 недоотриманої пенсії померлого батька у розмірі 307 873,12 гривень.

Натомість сторонами цієї справи є ОСОБА_1 та органи казначейської служби. Публічно-правовий спір виник з питання правомірності віднесення відповідачами виконавчого документа по справі № 243/7307/23 до третьої черги виконання.

Отже виник спір між позивачем та різними суб`єктами владних повноважень в різних спорах, які врегульовані різними нормами законодавства, а відтак висновки суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадженні у цій справі є помилковим, оскільки не дає підстав для висновку про те, що ці спори є спорами між одними й тими саме сторонами, про один й той саме предмет та з одних й тих саме підстав.

При цьому, колегія суддів зауважує, що висновок суду першої інстанції про те, що цей спір пов`язаний з виконанням рішення у справі № 243/7307/23 є також помилковим з вище зазначених підстав.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, при постановленні ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, дійшов помилкових висновків та порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду.

Згідно з ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року по справі №520/33897/24 скасувати.

Справу № 520/33897/24 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду справи..

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін