Справа № 420/29635/24
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2025-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/29635/24

Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В. Дата і місце ухвалення: 14.11.2024 р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому просив суд:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови ОСОБА_1 в оформленні відстрочки від мобілізації та вручення йому повістки про відправку до військової частини 03.08.2024 року;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 розглянути заяву ОСОБА_1 про надання відстрочки від мобілізації та оформити ОСОБА_1 відстрочку від призову за мобілізацією на підставі п. 24 ч. 1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», шляхом внесення відомостей про відстрочку ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та видачі ОСОБА_1 довідки про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 розглянути заяву ОСОБА_1 про надання відстрочки від мобілізації та оформити ОСОБА_1 відстрочку від призову за мобілізацією на підставі п. 24 ч. 1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», шляхом внесення відомостей про відстрочку ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та видачі ОСОБА_1 довідки про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачі фактично права позивача на отримання відстрочку від призову за мобілізацією на підставі п. 24 ч. 1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не визнали і протиправно відмовили позивачу в оформленні відстрочки, що підтверджується врученням позивачу повістки на відправку від 03.08.2024 року. Позивач зазначив про те, що відповідачами не розглянуто надані ним заяви про надання відстрочки.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 14.11.2024 р. з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення позову.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом не враховано, що позивач звертався із заявою про надання йому відстрочки від мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_4 16.05.2024 року, яку отримано 20.05.2024 року та не розглянуто станом на сьогодні та в цей момент, позивач не перебував в статусі військового, адже не був направлений до військової частини та прийнятий до неї.

Апелянт вказує, що зазначені обставини суд взагалі не встановив та не надавав їм жодної правової оцінки, незважаючи на те, що докази цих обставин додані до позову.

Також, на думку апелянта, суд не встановив те, що із заявою про відстрочку від мобілізації позивач звертався також 02.08.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 , яку отримано 09.08.2024 року, яка також залишилася нерозглянутою. І в цей момент позивач також не був військовим, а залишався в статусі військовозобов`язаного. Зазначені обставини суд також не встановив та не надавав їм жодної правової оцінки, незважаючи на те, що докази цих обставин додані до позову.

Крім того, посилання суду на те, що саме по собі членство в релігійній громаді не свідчить про істинність переконань, на думку апелянта, також свідчить про не повне з`ясування обставин справи.

Апелянт наполягає, що має право на заміну військової служби на альтернативну і під час мобілізації та дії воєнного стану.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як зазначає позивач та вбачається з наявних в матеріалах справи доказах, 18.01.2024 р. ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про звільнення від мобілізації через релігійні переконання, яка отримана відповідачем 19.01.2024 р. про що свідчить печатка ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.35).

Також, 16.05.2024 р. ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_6 з заявою про звільнення від мобілізації через релігійні переконання, яка отримана відповідачем 20.05.2024 р. про що свідчить печатка рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.37).

Також, 02.08.2024 р. ОСОБА_1 звертався до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, яка отримана відповідачем 09.08.2024 р. про що свідчить печатка рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.38-39).

В свою чергу, позивач не отримав доказів розгляду відповідачами вищезазначених заяв, що стало підставою для його звернення до суду з цим позовом.

Розглядаючи справу суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки призов позивача на військову службу по мобілізації не означає автоматично, що він буде зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він може бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.

Колегія суддів дослідивши доводи апеляційної скарги частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі надано оцінку доводам та вимогам позовної заяви.

Як вже було вище зазначено предметом позовної заяви є, крім іншого, питання не розгляду відповідачами заяви ОСОБА_1 щодо надання відстрочки від мобілізації.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі по тексту - Закон №2232-XII), Законом України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 №389-VIII, Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24 березня 1999 року № 548-XIV.

Відповідно до статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відповідно до статті 65 Конституції України, Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Закон №2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з частинами першою та другою статті 1 Закону №2232-XII, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини 6 статті 2 Закону №2232-XII, одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

У відповідності до абзац 1 частини 1 статті 39 Закону "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-XII від 25.03.92 призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-XII (далі - Закон №3543-XII).

Відповідно до абз. 4 ст. 1 Закону №3543-XII (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Також абзацом 5 статті 1 Закону №3543-XII визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з частиною 5 статті 22 Закону №3543-XII призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію - не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: які мають своєму утриманні трьох і більше дітей до 18 років. Позивачем до заяви про надання відстрочки були надані всі необхідні документи котрі підтверджують перебування на його утриманні трьох дітей до 18 років. Однак, всупереч діючому законодавству відповідачем - комісією ухвалено рішення про відмову у наданні відстрочки від мобілізації позивачу за абзацом 3 частини 1 статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Процедура надання відстрочки від мобілізації військовозобов`язаним чітко регламентована Законом України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації та в особливий період.

Відповідно до пункту 57 вищевказаного порядку для розгляду питань надання відстрочки від мобілізації на особливий період, при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених підрозділах) створюються комісії.

За наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації (п. 58 Порядку № 560).

Пунктом 60 Порядку № 560 регламентовано, що комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

Згідно з підпунктом 8 пункту 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (додаток 2 до Порядку №1487) призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 Закону України Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Військовозобов`язані повинні особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних та надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Отже, з огляду на викладенні положення законодавства, у відповідачів є чіткі дії як суб`єктів владних повноважень щодо розгляду заяви особи про надання відстрочки.

Так позовні вимоги позивача заявлені до ІНФОРМАЦІЯ_2 та до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд з наданих позивачем пояснень та доказів встановив, що ОСОБА_1 звертався до ІНФОРМАЦІЯ_2 з заявами від 18.01.2024р., а до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою від 16.05.2024р. та від 02.08.2024р.

Дослідивши матеріали справи суд встановив, що до ІНФОРМАЦІЯ_2 18.01.2024 р. та да ІНФОРМАЦІЯ_1 16.05.2024 р. позивач подав аналогічні заяви про звільнення від мобілізації через релігійні переконання, в якій зазначив, що на підставі ст. 35 Конституції України та Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» надає довідку від релігійної організації, яка унеможливлює виконання ним військового обов`язку під час мобілізації, оскільки на його думку він звільнений від військового обов`язку по мобілізації.

Разом з цим зі змісту цих заяв суд встановив, що за їх змістом вони не є заявами про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а є лише заявами вільного зразка про повідомлення певних обставин відповідачам, а саме позицію позивача про те, що він звільнений на його думку від призову, у зв`язку із чим, колегія суддів не вбачає протиправності дій щодо не розгляду заяв позивача від 18.01.2024 р. та від 16.05.2024 р. про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

При цьому суд встановив, що станом на ці дати позивач не отримував повістки про відправку до військової частини та, як зазначає позивач, 19.01.2024 року після тривалого тримання на території ІНФОРМАЦІЯ_5 був відпущений без пояснення причин затримання та доставки до ІНФОРМАЦІЯ_5 , жодних записів в військовий квиток позивача ІНФОРМАЦІЯ_7 внесено не було. Позивач вважав, що його відпустили в порядку надання йому відстрочки від мобілізації. Також позивач зазначає, що 05.07.2024 року оновив відомості про себе в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, про що отримав відповідний витяг, в якому серед іншого було вказано, що позивач не перебуває в розшуку, і при цьому також зазначено, що він не користується правом на відстрочку.

Таким чином колегія суддів не встановила протиправності дій ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо розгляду заяв ОСОБА_1 18.01.2024 р. 16.05.2024 р., а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо заяви позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 від 02.08.2024р. колегія суддів вважає, що така заява оформлена та подана належним чином, з додатками, які на думку позивача підтверджують його право на відстрочку та для оформлення належним чином відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Така заява позивача отримана ІНФОРМАЦІЯ_8 09.08.2024 р., однак в матеріалах справи відсутні докази розгляду цієї заяви (таких доказів відповідачем не надано).

На думку колегії суддів, відповідач ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), як суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого належить вирішення питання щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, після отримання поштою від позивача заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та документів на підтвердження цього права, повинен був прийняти рішення за наслідком розгляду цієї заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації або мотивовану відмову в наданні відстрочки від призову.

При цьому суд враховує, що індивідуальний акт державного органу - це юридична форма рішення суб`єкта владних повноважень, виданого (прийнятого) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк і цей акт породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог заявлених до ІНФОРМАЦІЯ_1 та для зобов`язання останнього розглянути заяву ОСОБА_1 про надання відстрочки від 02.08.2024 р. та за наслідком розгляду прийняти рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації або мотивовану відмову в наданні відстрочки від призову.

В свою чергу не підлягають задоволенню позовні вимоги заявлені до ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки судом не встановлено протиправних дій в межах заявлених позовних вимог.

Також, слід зазначити, що вимога позивача про визнання протиправних дій ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо вручення йому повістки про відправку до військової частини 03.08.2024 року задоволенню не підлягає з підстав того, що повістка не може бути оскаржена в будь-якому суді, тому що цей документ є лише засобом оповіщення особи про необхідність виконати військовий обов`язок відповідно до закону.

Крім іншого, в апеляційній скарзі позивач звертає увагу колегії суддів на те, що він має право на заміну військової служби на альтернативну і під час мобілізації та дії воєнного стану.

10.11.1999 постановою Кабінету Міністрів України за №2066 (далі Положення №2066) затверджено Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби та перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Згідно п.п. 2, 3 Положення №2066 громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих відповідно до законодавства релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Перелік таких релігійних організацій затверджується Кабінетом Міністрів України. Цим правом користуються громадяни, які належать до зазначених релігійних організацій, що діють як із зареєстрованим статутом, так і без його реєстрації.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть бути встановлені окремі обмеження цього права із зазначенням строку їх дії.

На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідне рішення місцевою держадміністрацією.

Із системного аналізу вказаних норм вбачається, що альтернативна служба це служба, яка запроваджується замість проходження саме строкової військової служби.

Разом з тим, Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" альтернативна (невійськова) служба під час військового стану не визначена, що фактично не заперечується апелянтом.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Колегія суддів також зазначає, що Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не передбачено надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації віруючим громадянам, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних та не визначено порядок проходження альтернативної (невійськової) служби в умовах воєнного стану.

Крім цього, Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" також не визначено порядок направлення та проходження служби саме під час мобілізації в умовах воєнного або надзвичайного станів віруючих громадян.

Щодо посилання апелянта на рішення ЄСПЛ, колегія суддів зазначає наступне:

Наявність в діях влади держави порушень статті 9 Конвенції має доводитися за певною схемою (трискладовий тест), визначеною в частині другій цієї статті і закріпленою в практиці Європейського суду з прав людини. Окрім наявності порушення права та факту втручання держави у свободу думки, совісті та релігії, необхідно з`ясувати три обставини:

- чи передбачено таке втручання національним законом в тому розумінні терміну "закон", яке прийнято Конвенцією?

- чи переслідувало здійснене втручання законну мету (тобто передбачену ч. 2 ст. 9 Конвенції)?

- чи було воно необхідним у демократичному суспільстві?

Згідно згаданого вище "трискладового тесту" надалі важливо з`ясувати, чи втручання держави в право громадянина вільно сповідувати свою релігію або переконання переслідувало легітимну мету, передбачену ч. 2 ст. 9 Конвенції.

Остання суттєва обставина, яка підлягає з`ясуванню в межах "трискладового тесту": чи було втручання необхідним у демократичному суспільстві. Цей пункт є важливим при визначенні фактично пропорційності застосованих обмежень до прав чи свобод, і саме оцінка з точки зору необхідності в демократичному суспільстві виявляється ключовою при визначенні того, чи вийшла держава за межі розсуду, якими вона наділена.

Будь-які такі обмеження мають відповідати "нагальній суспільній потребі" та бути "пропорційними легітимній меті, яку вони переслідують".

Міжнародний пакт про громадянські і політичні права 1966 року визначає, що "кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних і ритуальних обрядів та вчень".

Разом з тим, пункт 3 тієї ж статті говорить, що користування названими правами накладає особливі обов`язки і особливу відповідальність. Отже, воно може бути пов`язане з певними обмеженнями, які, однак, мають встановлюватися законом і бути необхідними:

a) для охорони суспільної безпеки та порядку;

b) для охорони здоров`я і моралі;

c) для охорони основних прав та свобод інших осіб.

При цьому стаття 4 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права допускає, що держави-учасниці мають право відступити від узятих за Пактом зобов`язань - зокрема і щодо забезпечення права на свободу думки, совісті і релігії - лише під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою і про наявність якого офіційно оголошується.

Як було зазначено вище, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022, введено в Україні воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.

Колегія суддів констатує, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої 20.02.2014, частина території України (Автономна Республіка Крим і місто Севастополь) є анексованою, деякі райони Донецької та Луганської областей є тимчасово окупованими. Починаючи з 24.02.2022 збройна агресія Російської Федерації проти України набула повномасштабного характеру.

В умовах воєнного стану держава зобов`язана мобілізувати всі доступні їй ресурси для посилення своєї обороноздатності та відсічі збройної агресії російської федерації проти України.

Визначені конституційні принципи щодо захисту суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу, основою конституційного ладу України, тож від їх захисту залежить їх втілення загалом, зокрема й гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і громадянина.

Наразі, в Україні надзвичайне становище, при якому життя нації перебуває під загрозою і про наявність якого офіційно оголошено.

"Сіракузькі принципи, що стосуються обмежень і відхилень від положень Міжнародного пакту про громадянські і політичні права", прийняті 1984 р. Економічною і Соціальною Радою ООН, передбачають, що у питаннях тлумачення допустимих обмежень прав і свобод необхідно, зокрема, дотримуватися таких принципів: "сфера застосування обмеження не може бути витлумачена таким чином, щоб поставити під загрозу сутність відповідного права"; "щоб обмеження вважалося необхідним, воно повинно переслідувати законні цілі і бути співмірним цим цілям", "при застосуванні обмеження, держава не повинна застосовувати заходи, які призводять до більшого обмеження прав, ніж це необхідно для досягнення мети, для якої вводяться обмеження" (пункти 2,10,11 розділу А частини 1).

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції (частина друга).

Тобто, частиною другою статті 64 Конституції України не передбачено заборони обмеження прав і свобод, передбачених статтею 35 Конституції України.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові №9902/64/23 від 25.09.2023, які, у відповідності до ч. 5 ст. 242 КАС України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Зважаючи на встановлені обставини справи, беручи до уваги норми чинного законодавства, колегія суддів спростовує доводи апеляційної скарги позивача в цій частині.

Таким чином, оскільки обставини щодо не розгляду ІНФОРМАЦІЯ_8 заяви позивача від 02.08.2024 року, залишені судом першої інстанції поза увагою та цим обставинам не надана належна правова оцінка, а тому колегія суддів вважає за необхідне рішення суду скасувати у цій частині та прийняти нове про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з частиною 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції правильно вирішено справу по суті позовних вимог, однак неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, то колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню.

Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат, тому враховуючи часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне стягнути на користь позивача сплачений судовий збір в частині вимог, що стосуються ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись ст.ст. 262, 263, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року скасувати в частині відмови у зобов`язанні ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянути заяву ОСОБА_1 про надання відстрочки від мобілізації та оформити ОСОБА_1 відстрочку від призову за мобілізацією на підставі п. 24 ч. 1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», шляхом внесення відомостей про відстрочку ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та видачі ОСОБА_1 довідки про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 в частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянути заяву ОСОБА_1 про надання відстрочки від мобілізації та оформити ОСОБА_1 відстрочку від призову за мобілізацією на підставі п. 24 ч. 1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», шляхом внесення відомостей про відстрочку ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та видачі ОСОБА_1 довідки про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації задовольнити частково.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.08.2024 р. про надання відстрочки від мобілізації та за наслідком розгляду цієї заяви ухвалити рішення про надання або відмову у наданні відстрочки.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 11 лютого 2025 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук