Справа № 379/79/25
Суддя: Невгад О. В.
Дата ухвалення: 2025-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер: 379/79/25
Провадження № 2-а/379/2/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 рокум.Тараща

Таращанський районний суд Київської області в складі

головуючого судді - Невгада О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Бакал О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції України про визнання дій протиправними та про скасування постанови серії ЕНА № 3405946 від 03.11.2024 року про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

У С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Слободенюк Г.М. звернувсядо суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що 02.01.2025 року рекомендованим листом він отримав копію постанови головного державного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3 від 11.12.2024 на підставі винесеної постанови відповідачем. Так, з доданої постанови йому стало відомо, що 03.11.2024 відносно нього було складено постанову про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 3405946, відповідно до якої його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено штраф у розмірі 425,00 грн. В указаній постанові зазначено, що він - ОСОБА_1 - 03.11.2024 о 23 год. 46 хв. на а/д М05 Київ-Одеса 128км керуючи ТЗ здійснив стоянку в темну пору доби в межах дороги, поза межами населеного пункту та на законну вимогу працівників поліції не надав посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційний документ на транспортний засіб, чим порушив п.п.2.1.а та 2.1.б ПДР України. Цю постанову позивач вважає протиправною, оскільки того дня, 03.11.2024 приблизно о 23:30 год. він здійснив 10-ти хвилинну зупинку автотранспортного засобу «Mercedes-Benz Axor 1828» н.з. НОМЕР_1 на а/д М05 Київ-Одеса 128км, біля автозаправної станції в освітлюваному місці, не забороненому для зупинки ТЗ. Придбавши на АЗС каву, він підійшов до свого авто, до якого також підійшли працівники поліції. Останні не представилися, не надали своїх документів на підтвердження своїх повноважень, почали вимагати у нього водійські права та технічний паспорт на машину, звинувативши його у здійсненні стоянки автомобіля в темну пору доби у забороненому місці, яке не освітлюється. Позивач їм пояснив, що здійснив зупинку ТЗ біля АЗС в освітленому місці, на узбіччі дороги, за правилами дорожнього руху, які дозволяють зупинку ТЗ, і надасть документи лише тоді, коли вони доведуть, що він порушив ПДР України. Один із працівників поліції почав ображати його, зухвало принижувати честь і гідність людини, так і не надавши доказів порушення ним ПДР. Дізнавшись із документів, що позивач був колишнім співробітником міліції, інспектор поліції словесно почав принижувати позивача та пішов до службового автомобіля складати постанову. Позивач зазначає, що у постанові інспектором не зазначено в п. 8 доказів на підтвердження яких було її складено, п. 9 не містить підпису особи, якою вона була складена, а в п. 10 відсутній підпис особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та відсутні відомості (дата) надсилання постанови рекомендованим листом позивачу. Позивач копії постанови при її складенні не отримував, йому не надано можливості надати свої заперечення щодо постанови. Крім того, відповідальність за ч. 1 ст. 126 КУпАП настає лише при керуванні транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на ТЗ, а також полісі обов`язкового страхування. Позивач стверджував, що він перебував поряд із транспортним засобом та не керував ним. Відносно нього не виносилася постанова про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, а саме за неправильну зупинку ТЗ, а тому підстави для його притягнення до відповідальності у інспектора поліції були відсутні. Крім того, позивач вказує, що поліцейським порушено процесуальний порядок розгляду справи, оскільки він обмежився лише формальним складенням постанови, позивачу не було оголошено посадової особи, яка розглядає справу, не було роз`яснено його прав та обов`язків, не розглянуто заявлених ним клопотань, не були досліджені докази, не заслухані особи, які брали участь у розгляді справи, а тому сам факт вчинення правопорушення не доведений, як і не доведена його (позивача) вина в інкримінованому правопорушенні. Покликаючись на це, позивач стверджує, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, а тому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА № 3405946 від 03.11.2024 року винесену рядовим поліції батальйону 2 роти 2 ППП в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області ДПП Рибальчуком М.М. якою його ( ОСОБА_1 ) визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 425,00 грн., а також стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 605,60 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн. (а.с.49-56).

14.01.2025 суд постановив ухвалу, якою позов ОСОБА_1 було залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали на усунення недоліків (а.с.40-43).

24.01.2025 до суду надійшли матеріали на усунення недоліків позовної заяви (а.с.47-77).

27.01.2025 суд постановив ухвалу, якою прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. В указаній ухвалі суд встановив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження - п`ять днів з дня вручення цієї ухвали; а також запропонував відповідачу подати до суду матеріали адміністративної справи, на підставі яких винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 3405946 від 03.11.2024на ОСОБА_1 за ч.1 ст. 126 КУпАП, у строк до 05.02.2025 (а.с.78-80).

28.01.2025 відповідач отримав ухвалу про відкриття провадження у справі, що вбачається з довідки про доставку електронного документу до електронного кабінету підсистеми «Електронний суд» (а.с.83). Водночас, 24.01.2025 позов з усіма додатками, було переведено в електронну копію, з якою відповідач міг ознайомитися в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд». Крім того, позивачем до позовної заяви додано підтвердження /квитанцію № 2531966/ про доставку документів 24.01.2025 до зареєстрованого Електронного кабінету відповідача, як користувача ЄСІТС (а.с.76).

Згідно з ч. 1 ст. 286 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Станом на 06.02.2025 відповідач не подав до суду ні відзив на позовну заяву, ні матеріали адміністративної справи, на підставі яких винесено оскаржувану постанову, строк для подання яких сплинув.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не заявлялись.

Згідно з ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Відповідач Департамент патрульної поліції України не скористались своїм процесуальним правом та не направили до суду відзив на позов ОСОБА_1 ..

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини в їх сукупності, суд установив таке.

Судом установлено, що 13.12.2024 Таращанським ВДВС у БР КО ЦМУ МЮ (м.Київ) скеровано на адресу позивача ОСОБА_1 постанову головного державного виконавця Малиш Д.В. про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3 від 11.12.2024 та копію постанови серії ЕНА № 3405946 від 03.11.2024 року, які останній отримав 02.01.2025, що вбачається з наявної в матеріалах справи копії (а.с.58).

Із доданої копії постанови установлено, що 03.11.2024 на а/д М05 Київ-Одеса 128км рядовий поліції батальйону 2 роти 2 ППП в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області ДПП Рибальчук М.М. виніс постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 3405946,якою застосував до позивача ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425,00 грн. за скоєне ним адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП (а.с.62).

Також із указаної постанови вбачається, що 03.11.2024 о 23 год. 39 хв. на а/д М05 Київ-Одеса 128км керуючи ТЗ здійснив стоянку в темну пору доби в межах дороги, поза межами населеного пункту та на законну вимогу працівників поліції не надав посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційний документ на транспортний засіб, чим порушив п.п.2.1.а та 2.1.б ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Отже, оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП, яка передбачає відповідальність, у тому числі, керування транспортним засобом особою, яка не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії та реєстраційному документі на транспортний засіб.

Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна ця особа в його вчиненні.

За положенням п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. При цьому, наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно зі статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Положеннями ч. 1 ст. 126 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.

Так, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, зокрема за ч. 1 ст. 126 КУпАП, оскільки він керуючи ТЗ здійснив стоянку в темну пору доби в межах дороги поза межами населеного пункту та на законну вимогу працівників поліції не надав до ознайомлення посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційний документ на транспортний засіб, чим порушив п.п. 2.1а, 2.1б ПДР.

Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Водночас підпункт «а» та «б» пункту 2.1 Правил дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, зобов`язують водія механічного транспортного засобу, серед іншого, мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на транспортний засіб.

Порушення пп. «а» п. 2.4 Правил дорожнього руху, у провину ОСОБА_1 не ставиться.

Відповідно до п. 9 розділу ІІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої Наказом МВС України від 06.11.2015 № 1376, (далі по тексту Інструкція) при складанні протоколу про адміністративне правопорушення в ньому зазначаються, зокрема: у графі «дата, час, місце вчинення і суть учиненого адміністративного правопорушення» - суть адміністративного правопорушення (повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у статті КУпАП, за якою складено протокол).

Доказів того, що позивач не мав при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документу на транспортний засіб, відповідачем не надано.

Крім того, з указаної постанови вбачається, що ОСОБА_1 керуючи ТЗ здійснив стоянку в темну пору доби в межах дороги поза межами населеного пункту. При цьому слід зазначити, що частиною 1 статті 122 КУпАП серед іншого, передбачено адміністративну відповідальність за порушення вимог зупинки і стоянки.

Доказів притягнення позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП відповідачем суду не надано. За таких обставин судом не береться до уваги зміст оскаржуваної постанови в частині порушення позивачем ОСОБА_1 правил зупинки/стоянки.

Відповідно до ст. 33 КУпАП, стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених КУпАП та іншими законами України. При накладанні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

За положеннями п.1.1 та п.1.3 Правил дорожнього руху України, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Відповідно до закріпленого в ст. 62 Конституції України принципу особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).

Отже, системний аналіз положень КУпАП дає підстави для висновку, що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа зобов`язана здобути докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Такі ж вимоги містяться у відомчому нормативному актів Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, яка затверджена наказом МВС України № 1376 від 06.11.2015 (остання не поширюється на правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, однак враховується судом в системному аналізі з іншими актами законодавства).

Суд бере до уваги, що позивачем було надано суду через ЕКЕС відеозапис здійснений ним на камеру його мобільного телефону (а.с.75) при дослідженні якого встановлено, що позивач ОСОБА_1 в спілкуванні з працівниками поліції оспорював допущені ним порушення.

При цьому суд зауважує, що відповідно до ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За визначенням статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ст. 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Оцінка доказів здійснюється судом за правилами статті 90 КАС України, відповідно до приписів якої суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов`язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Юридична природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У пункті 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правовій презумпції, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

В рекомендації № R (91)1 Комітету Європи Державам-членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав-членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).

З урахуванням цього, при вирішенні даної справи суд виходить з принципу презумпції невинуватості особи, яка притягається до відповідальності.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач не подав відзив на позовну заяву та не надав суду матеріали адміністративної справи, на підставі яких була винесена оскаржувана постанова. З постанови не вбачається на підставі яких саме доказів вона була винесена суб`єктом владних повноважень, у відповідній графі постанови серії ЕНА № 3405946 від 03.11.2024такі докази не зазначені. Крім того, оскаржувана постанова не містить вказівки на те, що позивачем було порушено саме п.2.4.а ПДР України.

Тобто відповідачем не було надано до суду будь-яких доказів чи заперечень, які могли б спростувати доводи позивача та свідчили про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП

Водночас, позивач не визнав факт вчинення ним правопорушення, внаслідок чого звернувся до суду з адміністративним позовом, при цьому відповідачем не виконано встановлений законом обов`язок довести правомірність свого рішення, як такого, що відповідає вимогам ст. 2 КАС України.

Враховуючи вищевикладене та оцінюючі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем не було надано належних доказів на підтвердження вчинення позивачем конкретного адміністративного правопорушення.

Відповідно до положення п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

На підставі наведеного вище суд висновує, що оскаржувана постанова серії ЕНА № 3405946 від 03.11.2024про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч.1 ст. 126 КУпАП підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення - закриттю.

Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання дій відповідача щодо складання оскаржуваної постанови протиправними задоволенню не підлягають, оскільки частиною 3 статті 286 КАС України визначено перелік рішень, які може прийняти суд за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності. Вказаний перелік є вичерпним і не передбачає визнання дій посадової особи щодо складання постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності незаконними або визнання постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності протиправною, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Скасування оскаржуваної постанови у даній справі буде належним механізмом поновлення порушеного права, а тому позов в іншій частині до задоволення не підлягає.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положенням частини 1 ст. 132 КАС України, за яким судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, та частини 1 ст. 139 КАС України, за яким при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до квитанції № 332T-RA7U-TKSE від 13.01.2025 позивач сплатив за подачу до суду цього позову судовий збір у розмірі 605,60 грн. (а.с.1). Отже, при задоволенні позовних вимог указана сума судового збору має бути відшкодована позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Департаменту патрульної поліції.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн., суд зазначає таке.

Так, на підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу до матеріалів справи надано: копію договору про надання правничої допомоги № б/н, укладеного 28.11.2024 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Юридична консультація № 1 Шевченківського району м. Києва» в особі завідуючої - адвоката Слободенюк Г.М. (а.с.68, 69); копії додатку № 1 від 02.01.2025 до договору про надання правничої допомоги № б/н, укладеного 28.11.2024 року (а.с.70); копію акта приймання-передачі виконаних робіт № 1 від 13.01.2025 до договору про надання правничої допомоги № б/н, укладеного 28.11.2024 року (а.с.71); копію квитанції до прибуткового касового ордера № б/н від 02.01.2025 на суму 5 000,00 грн. (а.с.72); копію ордера на надання правничої допомоги (а.с.73); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю виданого на ім`я Слободенюк Г.М. (а.с.74).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 7 ст. 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 року у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 року у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим, суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limitedпроти України, заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 19.02.2021 у справі №820/3072/18.

Крім того, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (правова позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19).

Отже, беручи до уваги положення ЄСПЛ та практику Верховного Суду, виходячи із критерію розумності розміру адвокатських витрат, враховуючи обставини, складність та категорію справи, суд дійшов висновку про те, що справедливим буде зменшення розміру витрат, понесених на надання професійної правничої допомоги до 3000,00 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 19, 62 Конституції України, ст.ст. 7, 9, 126, 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП, ст.ст. 71-74, 77, 90, 132, 139, 242, 244 - 246, 268, 286, 272, 293, 295 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Постанову рядового поліції батальйону 2 роти 2 ППП в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області ДПП Рибальчука Миколи Михайловича від 03.11.2024 рокупро накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 3405946, якою до ОСОБА_1 застосованоадміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 (чотириста двадцять п`ять) гривень 00 копійок за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, - скасувати.

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП - закрити.

В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції України (, адреса місцезнаходження: вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, індекс 03048) судові витрати у справі: судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок та витрати з надання професійної правничої допомоги в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження згідно зі ст. 295 КАС України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Департамент патрульної поліції України, , місцезнаходження: вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, індекс 03048.

Повне судове рішення складено та проголошено 06.02.2025.

Суддя Таращанського районного суду

Київської області Олександр НЕВГАД