Справа № 160/30774/24
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2025-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» про визнання дій протиправними, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
18 листопада 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)», в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні;
- зобов`язати Державну установу «Криворізька установа виконання покарань (№3)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки виплати усіх сум, що належать ОСОБА_1 при звільненні зі служби по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців;
- визнати протиправними дії Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, у зв`язку зі звільненням із служби;
- зобов`язати Державну установу «Криворізька установа виконання покарань (№3)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно у зв`язку зі звільненням із служби;
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» щодо неперерахунку та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року за період з 11.03.2022 року по 18.07.2022 року та з 19.07.2022 року по 17.10.2022 року;
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона проходила службу в Державній кримінально-виконавчій службі України (ДКВС) з грудня 2015 року по вересень 2024 року, у тому числі з 22 лютого 2022 року по 31 серпня 2024 року на посаді психолога відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)». З 31 серпня 2024 року, згідно наказу Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» про особовий склад №309/ОС-24 від 17.08.2024, вона звільнилася зі служби за власним бажанням. Проте, при розрахунку при звільненні, вона не отримала усі суми, належні їй при звільненні. Зазначила, що в день звільнення і в день виплати належного їй грошового забезпечення, вона не отримала письмового повідомлення від роботодавця про суми, нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основні та додаткові види грошового забезпечення, чи основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні). Зазначила, що вона не отримала належну їй до виплати з 11.03.2022 до 17.10.2022 додаткову винагороду за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду), встановлену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Також зазначила, що вона не отримала при звільненні грошову компенсацію замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі, які їй недовидали під час проходження служби та речовий атестат. Вказала, що з метою усунення порушень Закону щодо належного їй грошового забезпечення при звільненні зі служби та відновлення прав вона звернулася з відповідною вимогою до відповідача у встановлений місячний строк після звільнення, проте відповідач відмовив позивачу у задоволенні її законних вимог про що повідомив листами від 15 жовтня 2024 року №3/6- 47/2024/3-44 та від 07 листопада 2024 року №3/4-52/2024/3-44.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 року відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
10.12.2024 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечив проти позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вказав, що ОСОБА_1 , дійсно проходила службу в Державній кримінально - виконавчій службі України. 30.08.2024 року відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» була звільнена за власним бажанням (наказ від 27.08.2024 № 309/ОС-24).
Згідно з пунктом 27 Порядку №578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
В подальшому до пункту 27 Порядку №578 були внесені зміни:
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 р. №1153 у пункті 27 слова «за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення» замінити словами і цифрою, «розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна».
Постановою Кабінету Міністрів України від 7 липня 2021 р. №692 в абзаці другому пункту 27 слова «підписання наказу про» виключити. Тобто, після звільнення, позивач має право на виплату грошової компенсації за не отримане речове майно, згідно пункту 27 Порядку №578 (із внесеними в подальшому змінами) «Під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.
Розмір грошової компенсації за неотримане речове майно визначається пропорційно часу, що минув з моменту виникнення права на отримання речового майна, до дати звільнення із служби (не враховуючи місяць звільнення)».
З наведеного вище свідчить, що у позивача виникло право на отримання речового майна з дня присвоєння йому відповідного спеціального звання та/або призначення на посаду, а право на компенсацію за неотримане речове майно, лише з 14 серпня 2013 року, коли постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 р. № 578 був затверджений: порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінальновиконавчої служби; норми забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби.
Згідно із пунктом 60 Порядку № 578 для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.
При цьому під час оформлення довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у разі звільнення особи враховується, що:
- вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» відповідно до їх закупівельної вартості (пункт 23 Порядку №578);
- кількість предметів, належних до видачі, округляється до однієї десятої та визначається шляхом ділення добутку кількості місяців, що минули з часу виникнення права на отримання речового майна та кількості предметів, передбачених Нормами забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби на кількість місяців строку носіння згідно з нормами.
Отже, позивачу дана грошова компенсація могла бути нарахована не раніше дати звільнення за наявності в установі таких підстав: - наказ про звільнення; - заява про виплату грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування; - довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7.
Під час звільнення, ОСОБА_1 було роз`яснено порядок виплати грошової компенсації за речове майно особистого користування відповідно до вимог Порядку № 578.
Станом на момент виникнення спірних правовідносин, в установі відсутня заява від ОСОБА_1 про виплату грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування.
Зауважено, позивач мав можливість написати заяву під час звільнення, або у подальшому надіслати рекомендованим листом і отримати довідку про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна особисто, але чомусь цього не зробив.
Оскільки Порядком №578 не встановлено будь-яких строків для виплати компенсації за належні до видачі предмети речового майна, а дана довідка оформлюється не раніше дня звільнення за наявності в установі відповідної заяви, таким чином виплата грошової компенсації ОСОБА_1 за не отримане в період служби речове майно особистого користування у день звільнення 31.08.2024 року, неможлива.
Відповідно, невиплата ОСОБА_1 в день звільнення грошової компенсації за не отримане нею в період служби речове майно особистого користування, не може вважатись, як не проведення з позивачем повного розрахунку при звільнені.
Що стосується додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», зазначив, що внесені зміни до Постанови № 168, на період дії воєнного стану в Україні особам рядового та начальницького складу Державної кримінальновиконавчої служби України, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках «єПідтримка», зокрема в Дніпропетровській області, було передбачено виплату додаткової винагороди в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць за період з 11.03.2022 по 31.05.2022. Отже, положення Постанови № 168 діють в період воєнного стану та спрямовані на стимулювання військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських на виконання своїх обов`язків в умовах посиленого графіку несення служби або суттєвої зміни умов несення служби.
У зв`язку з цим, абзацом 3 пункту 1 Постанови № 168 передбачено, що виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників), які у свою чергу володіють даними щодо реального навантаження під час воєнного стану на персонал чи особовий склад підлеглих підрозділів чи структур.
Зауважено, що зазначена додаткова винагорода носить тимчасовий характер (на період дії воєнного стану), у розумінні абзацу 2 пункту 1 Постанови №168 є компенсаційною виплатою, та не є видом грошового забезпечення зокрема осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально виконавчої служби України, оскільки перелік видів грошового забезпечення визначений постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких осіб» та пунктом 3 розділу І Порядку №925/5.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходила службу в Державній установі «Криворізька установа виконання покарань (№3)».
Відповідно до наказів начальника державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3) № 162/ОС-22 від 26.05.2022 та № 255/ОС-22 від 17.08.2022, ОСОБА_1 було нараховано та виплачено додаткову винагороду, передбачену Постановою № 168, в розмірі за фактичний час несення служби, розрахований у годинах, в розрахунковому (у годинах) місячному періоді проходження служби (24 години на добу) за період з 11.03.2022 року по 31.05.2022 року.
Згідно розрахункової відомості позивачу нараховано та виплачено додаткової винагороди за період з 11.03.2022 року по 31.03.2022 року в розмірі 6926,68 грн.;
Згідно розрахункової відомості позивачу нараховано та виплачено додаткової винагороди за період з 01.04.2022 року по 25.04.2022 року в розмірі 8338,17 грн.;
Згідно розрахункової відомості позивачу нараховано та виплачено додаткової винагороди за період з 26.04.2022 року по 30.04.2022 року в розмірі 1575,13 грн.;
Наказом начальника Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» № 309/ОС-24 від 27.08.2024 ОСОБА_1 звільнено зі служби у Державній кримінально-виконавчій службі України за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України "Про Національну поліцію".
30.09.2024 року ОСОБА_1 звернулась до Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» із запитом про надання інформації.
Державною установою «Криворізька установа виконання покарань (№3)» від 15.10.2024 року № 3/6-47/2024/3-44 було повідомлено позивача про те, що у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з Державної кримінально-виконавчої служби України (за власним бажанням) на підставі наказу державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№ 3)» від 27.08.2024 року № 309/ОС-24, на підставі вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 року № 578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби» (зі змінами) п. 23 Грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктам 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначаться Мін`ютюм за пропозицією державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" (відповідно до їх закупівельної вартості.
Станом на сьогодні будь-яких заяв щодо отримання та розрахунку грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна до державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№ 3)» від позивача не надходило.
Також зазначено про необхідність нарочно або електронною поштою (чи будь-яким іншим зручним способом) надати позивачем до державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№ 3)» м. Кривий Ріг, вул Світла, 2 заяву для розрахунку грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна.
Державною установою «Криворізька установа виконання покарань (№3)» було розглянуто вказану заяву позивача від 09.10.2024 року та листом від 07.11.2024 року №3/4-52/2024/3-44 відмовлено у здійсненні перерахунку та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року за період з 11.03.2022 року по 18.07.2022 року та з 19.07.2022 року по 17.10.2022 року, а також було долучено повідомлення про здійснення остаточного розрахунку ОСОБА_1 .
Позивач зазначає, що відповідачем протиправно не здійснено в повному обсязі нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану за період з 11.03.2022 року по 18.10.2022 року, не виплачено грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, а також не виплачено суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період шість місяців.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України Про Державну кримінально-виконавчу службу України №2713-IV від 23.06.2005.
Відповідно до частини 4 статті 21 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України №2713-IV, особи рядового і начальницького складу та працівники кримінально-виконавчої служби, а також члени їхніх сімей знаходяться під захистом держави, їх безпека, честь і гідність охороняються законом.
Частиною 2 статті 23 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України №2713-IV визначено, що умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України Про Національну поліцію, а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України (ч.5 ст.23 ЗУ №2713-IV).
Пунктами 2 і 3 постанови Кабінету Міністрів України Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.
З метою визначення порядку та умов виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерством юстиції України 28.03.2018 наказом № 925/5 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - Порядок №925/5).
Згідно з пунктом 3 вказаного порядку, грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: допомога для оздоровлення; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 Про введення воєнного стану в Україні та №69 Про загальну мобілізацію Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнято постанову №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану (Постанова №168).
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Пунктом 5 Постанови №168 передбачено, що вона набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022.
Постановою Кабінету Міністрів України №350 від 22.03.2022 до пункту 1 Постанови №168 були внесені зміни, згідно з якими абзац 1 пункту 1 після слів та поліцейським доповнено словами а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомог в рамках Програми єПідтримка.
При цьому, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №350 від 22.03.2022 передбачено, що ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022.
У подальшому постановою Кабінету Міністрів України №754 від 01.07.2022 до Постанови №168 були внесені зміни, відповідно до яких в абзаці 1 пункту 1 слова які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми єПідтримка замінити словами які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №754 від 01.07.2022 встановлено, що ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 01.06.2022.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України №204-р від 06.03.2022 Про затвердження переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога застрахованим особам в рамках Програми єПідтримка затверджено перелік адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми єПідтримка згідно з додатком.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України №213-р від 11.03.2022 внесено зміни у додаток до розпорядження Кабінету Міністрів України від 06.03.2022 №204, якими доповнено його позицією Дніпропетровська область.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проходила службу в Державній установі «Криворізька установа виконання покарань (№3)», яка розташована на території Дніпропетровської області.
Таким чином, з огляду на наведені вище норми чинного законодавства, позивач мала право на отримання додаткової винагороди, встановленої Постановою №168, з 11.03.2022 по 31.05.2022.
Щодо розміру додаткової винагороди, встановленої Постановою №168, яку відповідач зобов`язаний був нарахувати та виплатити позивачу в період з 11.03.2022 по 31.05.2022, суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, на відповідно до наказів начальника державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3) № 162/ОС-22 від 26.05.2022 та № 255/ОС-22 від 17.08.2022, ОСОБА_1 було нараховано та виплачено додаткову винагороду, передбачену Постановою № 168, в розмірі за фактичний час несення служби, розрахований у годинах, в розрахунковому (у годинах) місячному періоді проходження служби (24 години на добу) за період з 11.03.2022 року по 31.05.2022 року.
Згідно розрахункової відомості позивачу нараховано та виплачено додаткової винагороди за період з 11.03.2022 року по 31.03.2022 року в розмірі 6926,68 грн.;
Згідно розрахункової відомості позивачу нараховано та виплачено додаткової винагороди за період з 01.04.2022 року по 25.04.2022 року в розмірі 8338,17 грн.;
Згідно розрахункової відомості позивачу нараховано та виплачено додаткової винагороди за період з 26.04.2022 року по 30.04.2022 року в розмірі 1575,13 грн.;
Суд зазначає, що приписами Постанови №168 передбачено щомісячне нарахування додаткової винагороди особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми єПідтримка.
Лише 01.07.2022 постановою Кабінету Міністрів України №754 внесено зміни до пункту 1 Постанови №168, зокрема, в абзаці 1 після слова щомісячно доповнено словами (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць).
Постанова Кабінету Міністрів України від 01.07.2022 №754, відповідно до пункту 2 набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 01.06.2022.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач повинен був отримувати щомісячну додаткову виплату в розмірі 30000 грн у період з 11.03.2022 по 31.05.2022.

Що стосується вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» щодо неперерахунку та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року за період з 19.07.2022 року по 17.10.2022 року та зобов`язання Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №160 від 28.02.2022 року за період з 19.07.2022 року по 18.10.2022 року в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, з урахуванням фактично виплачених сум, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що додаткова винагорода з 01.06.2022 по 18.10.2022 позивачу не нараховувалась та не виплачувалась взагалі.

Суд зазначає, що розмір додаткової винагороди за період 01.06.2022 визначається пропорційно та виплачується за фактичний час несення служби, розрахований у годинах, в розрахунковому (у годинах) місячному періоді проходження служби по 18.10.2022 року, а саме відповідно вимог постанови КМУ № 168 зі змінами внесеними постановою № 754 від 01.07.2022 року яка набрала чинності 08.07.2022 року та застосовується з 01.06.2022 року, винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць, а відтак, суд приходить до висновку, що позивач 01.06.2022 також мав право на виплату такої винагороди, вже пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць, тобто з урахуванням Постанови № 754.

Крім того, суд зазначає, що постановою КМУ № 1146 від 08.10.2022 року, яка набрала чинності 18.10.2022 року та застосовується з 01.09.2022 року, внесено такі зміни до пункту 1 постанови КМУ № 168: в абзаці першому: слова "а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)" та " (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)" виключити; доповнити абзац реченням такого змісту: "Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення "здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах".

При цьому, п. 2 постанови № 1146 передбачено, що ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 01 вересня 2022 року.

З огляду на приписи ч. 1 ст. 58 Конституції України та ч. 1 ст. 52 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" є неможливим застосування внесених постановою № 1146 змін з 01.09.2022 р., і оскільки офіційне опублікування вказаної постанови відбулося 18.10.2022 року, саме з 18.10.2022 року позивач втратив право на отримання додаткової винагороди передбаченою постановою КМУ № 168.

Щодо обраного позивачем способу захисту.

Так, у позовній заяві заявлені позовні вимоги про бездіяльність відповідача щодо неперерахунку та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року за період з 11.03.2022 року по 18.07.2022 року та з 19.07.2022 року по 17.10.2022 року.

Водночас, бездіяльність суб`єкта владних повноважень це завжди пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

В свою чергу дії це юридичні факти, які пов`язані з волею суб`єктів правовідносини; це поведінка людей; зовнішнє вираження волі людини. Відмінна риса даного виду юридичних фактів полягають у тому, що норми права пов`язують з ними юридичні наслідки саме в силу вольового характеру юридичних дій.

Юридичні дії - це вчинки особи, акти державних органів, інших суб`єктів, що відбуваються за волевиявленням суб`єкта правовідносин.

Відповідач у своїх листах за результатом розгляду заяв позивача відмовив у здійсненні перерахунку та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року за період з 11.03.2022 року по 18.07.2022 року та з 19.07.2022 року по 17.10.2022 року.

Таким чином, позивач фактично не згоден з відмовою у здійсненні перерахунку та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року за період з 11.03.2022 року по 18.07.2022 року та з 19.07.2022 року по 17.10.2022 року, а відтак, суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутня бездіяльність з боку пенсійного органу.

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправними дій Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року за період з 11.03.2022 року по 01.05.2022 року та з 01.06.2022 року по 18.10.2022 року та зобов`язання Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №160 від 28.02.2022 року за період з 11.03.2022 року по 31.05.2022 року з розрахунку 30000 грн. на місяць та за період з 01.06.2022 року по 18.10.2022 року в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, з урахуванням фактично виплачених сум.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, у зв`язку зі звільненням із служби, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.27 постанови № 578, під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.

Розмір грошової компенсації за неотримане речове майно визначається пропорційно часу, що минув з моменту виникнення права на отримання речового майна, до дати звільнення із служби (не враховуючи місяць звільнення).

З матеріалів справи вбачається, що згідно із довідкою Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» № 44 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, компенсація становить 19462,32 грн.

Разом з тим, як зазначено позивачем та не заперечується відповідачем, на час розгляду справи, компенсація за належні до видачі предмети речового майна у сумі 19462,32 грн. залишається не виплаченою, а відтак належним захистом порушених прав позивача буде визнання протиправними дій Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» щодо невиплати ОСОБА_1 в день звільнення грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 19462,32 грн., передбаченої постановою КМУ від 14.08.2013 року№ 578 та зобов`язання відповідача здійснити виплату позивачу грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 19462,32 грн., передбаченої постановою КМУ від 14.08.2013 року № 578.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язання Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки виплати усіх сум, що належать ОСОБА_1 при звільненні зі служби по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, суд зазначає наступне.

При наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 120/1196/19-а .

Суд зауважує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на позивача стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм ст.117 КЗпП України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.

Така позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 01.03.2018 року у справі № 806/1899/17, від 31.05.2018р. у справі № 823/1023/16, від 26 травня 2020 року у справі № 820/1267/16, та, в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Положення ст.116, 117 КЗпП України, входять до гл. VII КЗпП України - оплата праці.

Таким чином, приписи ст.116, 117 КЗпП України поширюються та встановлюють обов`язок для роботодавця виплатити компенсацію у разі допущення з їх вини затримки у здійсненні виплат, що пов`язані саме з оплатою праці.

Так, за приписами законодавства, особа, звільнена зі служби, має бути повністю забезпечена грошовим забезпеченням.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені ст. 116 та 117 КЗпП України.

Статтею 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Положеннями ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вказана редакція статті 116, 117 Кодексу законів про працю України набрала законної сили з 19.07.2022р.

Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Проаналізувавши положення статті 117 КЗпП України та висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові у справі №810/451/17 можна відокремити наступні умови, за дотримання яких на правовідносини розповсюджується дія частини другої статті 117 КЗпП України, а саме: 1) наявність спору з роботодавцем (власником, уповноваженим ним органом) про суми, належні працівнику при звільненні; 2) вина того ж роботодавця (власника, уповноваженого ним органу) у несвоєчасній виплаті належних працівникові сум при звільненні;

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За правовою позицією Верховного Суду України, що викладена в справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Такий висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17, від 29.07.2020 року у справі № 1.380.2019.003696, від 15 лютого 2021 року у справі № 580/2499/19, від28 січня 2021 року у справі № 580/2427/19

Так, з матеріалів справи встановлено, що відповідачем при звільненні позивача, останньому не виплачені всі належні суми, адже при розрахунку таких сум відповідачем не були виплачені всі суми грошового забезпечення.

Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо нарахування та виплати позивачеві середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні.

Підсумовуючи викладене суд зазначає, що у правовідносинах, що розглядаються у межах цієї справи, вбачається вина роботодавця у несвоєчасному розрахунку із працівником та спір із роботодавцем про належні позивачу суми, які мали бути виплачені у день звільнення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки у день звільнення позивача, відповідачем повна виплата належних позивачу сум не була проведена, слід стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Суд звертає увагу, що Верховний Суд, надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП, неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30.04.2020р. у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020р. у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021р. у справі № 120/313/20-а.

Так, у постанові від 30.04.2020р. у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Щодо визначення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Строк затримки по виплаті належних позивачу сум слід рахувати з 01.09.2024 року, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Абзац 3 пункту 2 Порядку №100 визначає, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Затримка підлягає обмеженню терміном шість місяців з 01.09.2024 року.

До матеріалів справи позивач надала довідку про суми грошового забезпечення психолога відділу соціально-виховної роботи установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 за період з 01.01.2024 по 31.08.2024. Однак, зазначена довідка містить розбіжності щодо періоду роботи позивача, а саме: в ній вказано період роботи січень 2023 року вересень 2023 року. З огляду на це, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять належного документального підтвердження розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за два місяці, що передували місяцю її звільнення.

Отже, суд позбавлений можливості обрахувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2024 року по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, суд, що належним способом захисту є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплату грошового забезпечення) на його користь за період з 01.09.2024 року по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу частини першої статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги вище наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову в розмірі 3633,60 грн.

Враховуючи викладене та задоволення адміністративного позову в основній частині вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позову до суду в сумі 3633,60 грн., підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» .

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» про визнання дій протиправними, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року за період з 11.03.2022 року по 01.05.2022 року та з 01.06.2022 року по 18.10.2022 року.

Зобов`язати Державну установу «Криворізька установа виконання покарань (№3)» здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №160 від 28.02.2022 року за період з 11.03.2022 року по 31.05.2022 року з розрахунку 30000 грн. на місяць та за період з 01.06.2022 року по 18.10.2022 року в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, з урахуванням фактично виплачених сум.

Визнати протиправними дії Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» щодо невиплати ОСОБА_1 в день звільнення грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 19462,32 грн., передбаченої постановою КМУ від 14.08.2013 року№ 578.

Зобов`язати Державну установу «Криворізька установа виконання покарань (№3)» здійснити виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 19462,32 грн., передбаченої постановою КМУ від 14.08.2013 року №578.

Визнати протиправну бездіяльність Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Державну установу "Криворізька установа виконання покарань (№3)" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 01.09.2024 р. по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 3633,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник