Справа № 200/604/25
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2025-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про продовження строку

07 лютого 2025 року Справа №200/604/25

суддя Донецького окружного адміністративного суду Голубова Л.Б., ознайомившись з матеріалами позовної заяви Головного управління ДПС у Донецькій області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в сумі 39502,89 гривень,

У С Т А Н О В И В:

Головне управління ДПС у Донецькій області звернулося до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про стягнення до бюджету податкового боргу з податку на доходи фізичних осіб у вигляді мінімального податкового зобов`язання, що підлягає сплаті фізичними особами (код класифікації доходів бюджету 11011300) у сумі 39502,89 гривень.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року вказаний позов залишено без руху у зв`язку із невідповідністю вимогам ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано строк для усунення недоліків шляхом подання до суду доказів направлення листом з описом вкладення відповідачу адміністративного позову з додатками.

Позивачем усунені недоліки у встановлений судом строк у частині подання до суду доказів направлення листом з описом вкладення відповідачу адміністративного позову з додатками.

Вирішуючи питання про відкриття провадження судом встановлено наступне.

Згідно з частиною 4 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з дня отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 29 цього Кодексу (ч. 5 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною 6 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Суддею за параметрами «Дебелий Василь Іванович, РНОКПП НОМЕР_1 » сформовано запит для отримання інформації з Єдиного державного демографічного реєстру.

Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 31.01.2025 року № 1082153, за даними, що вказані позивачем у адміністративному позові відносно відповідача ОСОБА_1 , відомості щодо такої особи не знайдено.

Також суддею сформовано запит за параметрами «Дебелий Василь Іванович, дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 », проте згідно відповіді № 1082266 від 31.01.2025 року щодо підтвердження відповідності реєстраційних даних фізичної особи даним Державного реєстру фізичних осіб платників податків, реквізит реєстраційний номер облікової картки платника податків/ серія (за наявності) та номер паспорта та реквізити Прізвище, Ім`я та По батькові, що зазначені у запиті, не відповідають інформації, яка наявна в ДРФО.

Отже, з огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без руху для надання позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду належної інформації щодо місця реєстрації відповідача.

Відповідні відомості мають суттєве значення для справи, а саме вирішення питання щодо дотримання правил територіальної підсудності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Разом із тим, за змістом статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За наведених обставин суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини щодо тлумачення Конвенції.

Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява №32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Окрім того, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20.07.2006 (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria» зазначено, що термін «судом, встановленим законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. При цьому, важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Таким чином, складова верховенства права, закріплена у пункті 1 статті 6 Конвенції, передбачає, зокрема, розгляд справи належним судом, в даному випадку - судом, до територіальної юрисдикції якого відноситься такий позов.

Разом з тим, згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див.mutatis mutandis рішення у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v.theUnitedKingdom) від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70). «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за його природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland) від 16 червня 2001 року, заява № 28249/95, §53).

Застосовані державою обмеження права на доступ до суду не можуть бути такими, що порушують саму сутність права. Більше того, обмеження не входить у сферу застосування пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету, і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, заява №8225/78, §57; рішення у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom) від 21 вересня 1980 року, заява №17101/90, §65).

Отже, адміністративним процесуальним законодавством України прямо передбачений обов`язок суду направити справу на розгляд іншому суду, якщо буде встановлено, що така справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Між тим, відповідно до ч. 1 ст. 318 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил юрисдикції (підсудності), визначених статтями 20, 22, 25-28 цього Кодексу.

З огляду на зазначене, щоб рішення було законним, недостатньо правильно застосувати до заявлених правовідносин норми матеріального права, необхідно, щоб справу розглянув повноважний суд із дотриманням вимог процесуального законодавства щодо предметної, суб`єктної, територіальної юрисдикції та інстанційності у межах компетенції конкретного суду.

Таким чином, передання справи за належною територіальною підсудністю не призводить до порушення прав позивача на доступ до суду та справедливий судовий розгляд, а є безумовною гарантією того, що рішення у справі буде ухвалене належним судом, а законне та обґрунтоване рішення не буде в подальшому скасоване судом вищої інстанції, лише з підстав недотримання норм процесуального права щодо територіальної підсудності.

Направлені до суду відомості, суд вважає недостатніми для визначення «суду, встановленого законом».

Наведені обставини вказують на невідповідність позовної заяви вимогам процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частини 2 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Оскільки провадження не відкрито та наявна ухвала про залишення позовної заяви без руху, суд вважає за необхідне продовжити позивачу строк для усунення недоліків.

Згідно із частинами другою, третьою статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, у письмовому провадженні.

Відповідно до частини 5 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

У зв`язку з чим, позивачу необхідно усунути недоліки позовної заяви, шляхом подання до суду актуальної інформації щодо місця реєстрації ОСОБА_1 , отриманої у порядку та спосіб, що визначений чинним законодавством або поданням копії паспорта громадянина України виданого на ім`я ОСОБА_1 , з якого вбачається реєстрація/проживання за адресою: АДРЕСА_1 та його РНОКПП.

Також слід роз`яснити позивачу, що у разі не усунення недоліків позовної заяви у встановлений строк, відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява буде повернута позивачеві.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 121, 161, 169, 248, 256, 293, 294, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Продовжити Головному управлінню ДПС у Донецькій області строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення ухвали про продовження строку, шляхом подання до суду актуальної інформації щодо місця реєстрації ОСОБА_1 , отриманої у порядку та спосіб, що визначений чинним законодавством або поданням копії паспорта громадянина України виданого на ім`я ОСОБА_1 , з якого вбачається реєстрація/проживання за адресою: АДРЕСА_1 та його РНОКПП, роз`яснивши при цьому позивачеві, що у разі не усунення недоліків позовна заява буде вважатись неподаною та повернута.

У зазначений строк позивач повинен надіслати суду документи на виконання ухвали через особистий кабінет в системі «Електронний суд» або електронною поштою на е-mail: .

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Л.Б. Голубова