Справа № 380/5105/21
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2025-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

10 лютого 2025 року

м. Київ

справа №380/5105/21

адміністративне провадження № К/990/49521/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Соколова В. М., суддів: Білак М. В., Єресько Л. О., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року у справі №380/5105/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_2 від 19 лютого 2021 року № 55-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », а саме щодо звільнення його з посади слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові з 01 березня 2021 року;

- поновити його на посаді слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, з 02 березня 2021 року;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 березня 2021 року у зв`язку з незаконним звільненням з роботи;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року, відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 повернуто скаржнику.

Позивач повторно звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі або направити справу на новий розгляд.

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення зазначених недоліків протягом десяти днів з моменту отримання даної ухвали. Виявлені недоліки скаржнику запропоновано усунути шляхом подання до суду касаційної інстанції: уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань.

20 січня 2025 року до Верховного Суду надійшла уточнена касаційна скарга.

В уточненій касаційній скарзі в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України та вказує про необхідність відступлення від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у справах №560/586/21, №640/11024/20, №520/11687/2020, №400/20284/20, №420/3541/20, №300/891/20, №640/9695/20, №160/4765/21, №640/10527/20, №380/6745/21, №520/5090/21, №160/4295/21, №640/19908/20, №380/4661/21, №380/6488/21, №160/4337/21, №640/6982/21, №160/4296/21, №160/4328/21, №560/5575/20, №420/3825/20, №160/17421/20, №640/8413/21.

Разом з тим доводи уточненої касаційної скарги в цій частині фактично зводяться до незгоди з ухваленим рішенням, переоцінки встановлених судом обставин та досліджених ним доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Суд указує, що причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, помилковість, незбалансованість, неузгодженість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з ухваленим рішенням, переоцінки встановлених судом обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Оскільки законодавець вказав саме на вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку Верховного Суду, зазначення у касаційній скарзі в якості підстави касаційного оскарження пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України не може зводитись лише до формального цитування цієї норми та наведення постанов Верховного Суду висновки які застосовані судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Разом з тим вмотивованого обґрунтування необхідності такого відступу та висновку викладеного у постановах Верховного Суду у справах № 640/11024/20, №420/3541/20, №640/9695/20, №640/10527/20, №420/3825/20, який на думку скаржника відповідає правильному тлумаченню і застосуванню вказаних норм скаржником не наведено.

Разом з тим, зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції свідчить про те, що переглядаючи судове рішення та приймаючи нове рішення, суд апеляційної інстанції не застосовував висновки Верховного Суду у справах №560/586/21, №520/11687/2020, №400/20284/20, №300/891/20, №160/4765/21, №380/6745/21, №520/5090/21, №160/4295/21, №640/19908/20, №380/4661/21, №380/6488/21, №160/4337/21, №640/6982/21, №160/4296/21, №160/4328/21, №560/5575/20, №160/17421/20, №640/8413/21. Тому підстави для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України відсутні.

З огляду на це Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України як підставу касаційного оскарження.

В обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначаючи, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Однак скаржником не зазначено норму права, щодо застосування якої відсутній висновок Верховного Суду. Касаційна скарга в частині наведених у ній обґрунтувань містить викладені фактичні обставини справи, підстави непогодження з рішеннями судів попередніх інстанцій. Тобто, обов`язкових умов у їх взаємозв`язку, передбачених для оскарження судових рішень в касаційному порядку на цій підставі скаржник не наводить.

Суд указує, що оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Інші мотиви та аргументи, наведені заявником у скарзі зводяться до тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій.

З огляду на це Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як підставу касаційного оскарження.

Також, в обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 353 підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або;

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Частиною третьою статті 353 КАС України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо:

1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави його відводу обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою;

3) справу розглянуто адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені в судовому рішенні;

6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил юрисдикції (підсудності), визначених статтями 20, 22, 25-28 цього Кодексу.

Щодо посилання скаржника як на підставу касаційного оскарження на пункт 2 частини третьої статті 353 КАС України, то за змістом зазначеного положення порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави його відводу обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Як убачається із змісту ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня січня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Кухар Н.А. в справі №380/5105/21. При цьому суд указав, що посилання позивача на вирішення процесуальних питань у справі № 380/5105/21 та на те, що суддею Кухар Н.А. повідомлено позивача, на його думку, неналежним чином, не може свідчити про упередженість судді, а лише вказує про незгоду позивача з процесуальними рішеннями судді та його думкою щодо юридичних питань. Судом було зазначено, що розгляд заяви про відвід, поданої позивачем вкінці робочого дня 15 березня 2024 року, розглянуто суддею Кухар Н.А. наступного робочого дня невідкладно та у розумні строки, водночас позивачем не наведено норм чинного законодавства, які б свідчили про протилежне.

Касаційна скарга не містить вмотивованих обґрунтувань, яким саме обставинам щодо заявлених підстав для відводу не надано оцінки судом попередньої інстанції. Відтак, скаржником не обґрунтовано у касаційній скарзі підстави для відводу судді Кухар Н.А.

Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 2 частини третьої статті 353 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Посилаючись на пункт 3 частини другої статті 353 КАС України скаржник зазначає, що суд необгрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів.

Так, якщо скаржник уважає, що судами порушено норми процесуального права (пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України), зокрема, необґрунтовано відхилено клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у касаційній скарзі скаржник має довести, що судами протиправно не було вжито заходів для встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

Посилання скаржника на пункт 3 частини другої статті 353 КАС України як на самостійну підставу для відкриття касаційного провадження у цій справі, не є достатньо обґрунтованим у взаємозв`язку з обставинами, на які він посилається в обґрунтування такої підстави, із предметом доказування у справі, та причинно-наслідкового зв`язку із протиправністю оскаржуваного судового рішення.

Скаржником належним чином не доведено, що суд необґрунтовано залишили поза увагою клопотання позивача про витребування доказів, оскільки як зазначає сам позивач, судом було задоволено клопотання про витребування доказів.

З матеріалів касаційної скарги вбачається, що скаржник не погоджується зі змістом інформації наданої на виконання ухвали про витребування доказів.

Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини другої статті 353 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

В обґрунтування касаційної скарги скаржник також вказав, що суд встановив обставини, що мають істотне значення на підставі недопустимих доказів.

Водночас, згідно з приписами частини першої статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Указаним положенням установлено пряму заборону при розгляді та вирішенні адміністративної справи для суду брати до уваги докази з порушенням законної процедури їх одержання (нелегітимні докази, включаючи сфальсифіковані) як під час розгляду клопотання про долучення доказу до справи, так і в межах судового розгляду.

Слід зауважити, що у разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено доказ, який скаржник вважає недопустимим, обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, тобто такими, що одержані з порушенням законної процедури.

Окрім цього, долучення до матеріалів справи копію наказів не є тотожним встановленню судом обставин на підставі недопустимого доказу.

Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 4 частини другої статті 353 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Відповідно до положень пункту 3 частини третьої статті 353 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

На обґрунтування вказаної підстави скаржник зазначає, що про дату судового засідання 07 березня 2024 року та 28 березня 2024 року позивач не була повідомлена належним чином.

Разом з тим суд першої інстанції в постанові зазначив, що в судове засідання 28 березня 2024 року сторони не прибули. Позивач подав заяву про розгляд справи без його участі (вх. №6561ел. від 28 березня 2024 року). Представник відповідача подав заяву про розгляд справи без участі уповноваженого представника (вх. № 23934 від 28 березня 2024 року. Враховуючи викладене позивач був обізнаний про судове засідання 28 березня 2024 року.

Разом з тим, скаржником не надано доказів у підтвердження факту неповідомлення належним чином його про дату, час і місце судового засідання 07 березня 2024 року.

Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини третьої статті 353 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Скаржнику було роз`яснено, що з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 14 січня 205 року про залишення касаційної скарги без руху в частині обгрунтвання підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

За наслідками не виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху, відповідно до частини другої статті 332 КАС України передбачено, що до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Виходячи з положень зазначеної вище норми та пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України суддя повертає касаційну скаргу заявникові, якщо він не усунув недоліки скарги, яка залишена без руху.

Враховуючи, що у встановлений строк недоліки касаційної скарги не усунуто, касаційну скаргу слід повернути скаржнику.

Керуючись статтями 169, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року у справі №380/5105/21 повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Соколов

Судді М. В. Білак

Л. О. Єресько