Справа № 200/6199/24
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2025-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року справа №200/6199/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Кравцова Ігоря Вячеславовича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року у справі № 200/6199/24 (головуючий суддя у І інстанції - Загацька Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області у призначенні одноразової грошової допомоги за шкоду життю та здоров`ю, завдану працівнику об`єкта критичної інфраструктури внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України від 26.07.2024;

- зобов`язати Головне управління пенсійного фонду в Донецькій області прийняти рішення на користь ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги за шкоду життю та здоров`ю, через загибель ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Авдіївка, Донецької області України.

В обґрунтування позову зазначила, що її батько був працівником АТ "Укртелеком", працював на посаді електромонтера лінійних споруд електрозв`язку та проводного мовлення 5 розряду Цеху телекомунікаційних послуг № 28 Донецької філії ПАТ "Укртелеком" у м. Авдіївка Донецької області.

Виконуючи посадові обов`язки, батько позивача загинув через ворожий обстріл ІНФОРМАЦІЯ_3 . Загибель відбулась під час виконання трудових обов`язків в інтересах свого підприємства, під час пересування до об`єкта обслуговування, перебуваючи при цьому тимчасово в зоні бойових дій, та не виконуючи роботи військового характеру. Комісією визнано, що випадок пов`язаний з виробництвом.

Позивач направила до ГУ ПФУ в Донецькій області звернення про надання компенсації через загибель батька, працівника критичної інфраструктури у 2014 році в рамках Закону України "Про одноразову грошову допомогу за шкоду життю та здоров`ю, завдану працівникам об`єктів критичної інфраструктури, державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України".

Відповідачем відмовлено у наданні компенсації через відсутність підстав для призначення одноразової грошової допомоги за шкоду життю та здоров`ю, завдану працівникам об`єктів критичної інфраструктури, державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України згідно з Законом, який набув чинності 01.05.2023.

Відмова відповідача є протиправною, оскільки період з 12.04.2014 до 23.02.2024 є аналогічним по суті проявом збройної агресії Російської Федерації до України, що створює подібні обставини, а виокремлення періоду лише з 24.02.2024 для громадян України є прямою дискримінацією.

З точки зору міжнародного права події, які відбувались в Україні до 24.02.2022 і які відбуваються після 24.02.2022, є збройною агресією щодо України, відмінність полягає лише у масштабності агресивних військових дій. Відповідно, Закон не може захищати одних постраждалих від збройної агресії і при цьому позбавляти цього захисту інших постраждалих, ставлячи громадян в різне становище без розумного та об`єктивного на це обґрунтування, що становить грубе порушення їхніх конституційних прав.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Суд першої інстанції неправильно витлумачив положення статті 58 Конституції України щодо зворотної дії закону. Хоча Закон має визначення про часові межі, це не виключає можливості застосування принципів недискримінації для подібних випадків, що перебували 24 лютого 2022 року.

Є безпідставним висновки суду першої інстанції щодо відсутності зворотної дії Закону України «Про одноразову грошову допомогу за шкоду життю та здоров`ю, завдану працівникам об`єктів критичної інфраструктури, державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України» в часі, оскільки він набрав чинності 01.05.2023, проте розповсюджується на постраждалих після 24.02.2022, не враховуючи, що війна в Україні триває з квітня 2014 року.

Період з 12 квітня 2014 року до 23 лютого 2022 року є аналогічним по суті проявом збройної агресії РФ до України, що створює подібні обставини, а відокремлення періоду лише з 24 лютого 2024 року для громадян України є прямою дискримінацією.

Отже, Закон не може захищати одних постраждалих від збройної агресії і при цьому позбавляти цього захисту інших постраждалих, ставлячи громадян в різне становище без розумного та об`єктивного на це обґрунтування, що становить грубе порушення їхніх конституційних прав.

Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, однак суд першої інстанції листом повідомив, що всі документи у цій справі сформовано в електронному вигляді та експортовано в КП "Діловодство спеціалізованого суду".

Верховний Суд листом від 19.08.2022 № 2097/0/2-22 на лист вх. № 1730/0/1-22 щодо надання Науково-консультативною радою при Верховному Суді висновку з питань, пов`язаних з електронним адміністративним судочинством повідомив, що підстав для звернення до НКР щодо надання вченими-членами НКР наукових висновків немає. Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України).

Відповідно до листів Державної судової адміністрації України від 01.08.2018 № 15-14040/18, від 13.09.2018 № 15-17388/18 судами забезпечено сканування та експортування в підсистему "Електронний суд" матеріалів всіх судових справ, як перебували в провадженні суддів станом на 01.08.2018. Тобто вказана підсистема містить усі матеріали судової справи.

Отже, враховуючи зазначені листи, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі "Електронний суд".

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батько ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

24.10.2014 стався нещасний випадок зі смертельним наслідком з ОСОБА_2 , електромонтером лінійних споруд електрозв`язку та проводового мовлення 5 розряду Цеху телекомунікаційних послуг № 28 Донецької філії ПАТ "Укртелеком" у м. Авдіївка Донецької області.

12.11.2014 комісією з проведення спеціального розслідування нещасного випадку складено акт про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 12.11.2014 № 2, який затверджено в.о. начальника територіального управління Держгірпромнагляду у Донецькій області 13 листопада 2014 року, за формою Н-1.

16.07.2024 ОСОБА_1 подано до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецької області заяву про призначення одноразової грошової допомоги за шкоду життю та здоров`ю, завдану працівнику об`єкта критичної інфраструктури внаслідок військової агресії російської федерації проти України.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецької області № 19840-19027/Б-02/8-0500/24 від 26.07.2024 у наданні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 відмовлено.

В листі зазначено, що відсутні підстави для призначення позивачу одноразової грошової допомоги за шкоду життю та здоров`ю, завдану працівникам об`єктів критичної інфраструктури, державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України за Законом України від 20.03.2023 № 2980, який набув чинності 01.05.2023 (зі змінами). Зазначений Закон України поширюється на осіб, які мають право на призначення і виплату допомоги, якщо шкода життю та здоров`ю завдана внаслідок військової агресії російської федерації проти України в районах проведення після 24.02.2022 воєнних (бойових) дій або в районах, що піддавалися після цієї дати бомбардуванням, авіударам та іншим збройним нападам у період військової агресії Російської Федерації проти України. Нещасний випадок з ОСОБА_2 відповідно до акту розслідування нещасного випадку стався в 2014 році.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що нещасний випадок зі смертельним наслідком, пов`язаний з виробництвом стався з ОСОБА_2 у 2014 році, а Закон № 2980 набрав чинності 01.05.2023, враховуючи незворотність дії Закону в часі, відповідачем правомірно відмовлено позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги.

Оцінка суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Верховною Радою України 20.03.2023 був прийнятий Закон України "Про одноразову грошову допомогу за шкоду життю та здоров`ю, шкоду працівникам об`єктів критичної інфраструктури, державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України" № 2980 (далі - Закон № 2980), який набрав чинності 01 травня 2023 року.

В преамбулі Закону № 2980 зазначено, що цей Закон спрямований на підтримку деяких категорій осіб, які стали особами з інвалідністю у зв`язку з пораненням, каліцтвом, контузією або внаслідок захворювання, пов`язаних з виконанням посадових (службових, професійних) обов`язків у період військової агресії Російської Федерації проти України в районах проведення воєнних (бойових) дій або в районах, що піддавалися бомбардуванням, авіаударам та іншим збройним нападам, а у разі загибелі (смерті) зазначених осіб - на підтримку членів їхніх сімей.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 2980 право на призначення і виплату одноразової грошової допомоги за шкоду життю та здоров`ю мають особи з числа працівників об`єктів критичної інфраструктури, державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування, які стали особами з інвалідністю у зв`язку з пораненням, каліцтвом, контузією або внаслідок захворювання, пов`язаних з виконанням посадових (службових, професійних) обов`язків у період військової агресії Російської Федерації проти України в районах проведення після 24 лютого 2022 року воєнних (бойових) дій або в районах, що піддавалися після цієї дати бомбардуванням, авіаударам та іншим збройним нападам.

На підставі частини другої статті 1 Закону № 2980 у разі загибелі (смерті) осіб, зазначених у частині першій цієї статті, у зв`язку з пораненням, каліцтвом, контузією або внаслідок захворювання, пов`язаних з виконанням посадових (службових, професійних) обов`язків у період військової агресії Російської Федерації проти України в районах проведення після 24 лютого 2022 року воєнних (бойових) дій або в районах, що піддавалися після цієї дати бомбардуванням, авіаударам та іншим збройним нападам, одноразова грошова допомога за шкоду життю та здоров`ю призначається і виплачується членам їхніх сімей.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1 Закону № 2980 до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у частині першій цієї статті, належать діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 2980 одноразова грошова допомога за шкоду життю та здоров`ю, на яку має право особа згідно із цим Законом, встановлюється у таких розмірах: у разі загибелі (смерті) - 1 мільйон гривень.

Відповідно до статті 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Зворотна дія нормативно-правового акта у часі (ex post facto) - це дія нового нормативно - правового акта на факти та відносини, що мали місце до набуття ним чинності.

Виняток із загального правила передбачений частиною 1 статті 58 Конституції України, та поширюється на випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України Конституційний Суд України визначив, що надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Відповідно до частин першої та другої статті 57 Закону України «Про правотворчу діяльність» від 24.08.2023 № 3354-ІХ, який набрав чинності з 20.09.2023 (далі - Закон № 3354) дія нормативно-правового акта у часі - це реалізація нормативно-правового акта щодо суспільних відносин, що виникли після набрання ним чинності або до набрання ним чинності і тривали станом на дату набрання актом чинності. Дія нормативно-правового акта поширюється на суспільні відносини, що виникли (тривають) після набрання ним чинності, якщо інше не передбачено Конституцією України чи законом.

Дія нормативно-правового акта починається з моменту набрання ним чинності, якщо інше не передбачено законом, і закінчується моментом припинення його дії.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 57 Закону № 3354 моментом набрання чинності нормативно-правовим актом є 0 годин дня, наступного за днем його опублікування в порядку, встановленому законом, якщо:

1) інше не визначено Конституцією України та (або) законом;

2) більш пізній строк (термін) не встановлено самим нормативно-правовим актом.

Якщо момент набрання чинності нормативно-правовим актом визначено конкретним строком (терміном), такий нормативно-правовий акт вважається чинним з 0 годин настання відповідно визначеного у ньому дня або події.

На підставі статті 58 Закону № 3354 пряма дія нормативно-правового акта у часі означає, що його норми поширюються на суспільні відносини, що виникли після набрання ним чинності.

Норми нормативно-правового акта поширюються на суспільні відносини, що виникли до дня набрання ним чинності та продовжують існувати на день набрання ним чинності, з дня набрання чинності цим нормативно-правовим актом.

Як визначено статтею 59 Закону № 3354 зворотна дія нормативно-правового акта у часі - це реалізація нормативно-правового акта щодо суспільних відносин, що виникли до дня набрання ним чинності, правове регулювання яких змінюється таким нормативно-правовим актом.

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, визначених Конституцією України.

Аналіз вищезазначених положень нормативно-правових актів свідчить, що з метою вирішення питання про поширення нормативно-правового акту на певні правовідносини необхідно з`ясувати:

1) момент виникнення та припинення правовідносин, які в подальшому стали спірними;

2) момент набуття чинності "нового" нормативно-правового акта;

3) наявність або відсутність у новоприйнятому законі окремих його положень, що передбачають особливості його застосування в часі;

4) чи містить нормативно-правовий акт положення, які скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Як свідчать матеріали справи, батько позивача ОСОБА_2 був працівником критичної інфраструктури, загинув внаслідок обстрілу в 2014 році, нещасний випадок, зі смертельним наслідком пов`язаний з виробництвом.

Проте, Закон № 2980 був прийнятий 20.03.2023, набрав чинності 01.05.2023, тобто після загибелі батька позивача в 2014 році. При цьому в Законі № 2980 відсутні норми, які визначають застосування цього Закону до суспільних відносин, що виникли до набрання ним чинності.

Таким чином, норми Закону № 2980 не розповсюджуються на нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, внаслідок якого сталася загибель батька позивача в 2014 році, тому відповідачем правомірно відмовлено позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до Закону № 2980.

Є безпідставними доводи апелянта щодо зворотності дії Закону № 2980, оскільки цей Закон містить правила, які передбачають особливості застосування його норм у часі та поширюють його дію на правовідносини, які виникли після 24.02.2022, та не містить норм, які визначають застосування цього Закону до правовідносин, які виникли до 24 лютого 2022 року.

Щодо доводів про дискримінацію позивача суд зазначає наступне.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина визначені Законом України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 06 вересня 2012 року № 5207-VI (далі - Закон № 5207).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 5207 дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону № 5207 не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

На підставі частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

В рішенні від 07 листопада 2013 року у справі "Пічкур проти України" Європейський суд з прав людини виснував, що дискримінація означає поводження з особами в різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну мету або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю.

Абзацом сьомим пункту 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004 визначено, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним приписам, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 червня 2023 року у справі № 800/582/16 визначила, що факт дискримінації може бути встановлений, якщо: 1) державний захід, дія чи бездіяльність, які оскаржуються, підпадають під чинність (захист, регулювання, дію) іншого правила закону, яким встановлені певні права та свободи; 2) є відмінність у поводженні проти інших осіб, котрі знаходяться в аналогічній або схожій ситуації (становищі, стані). Водночас поводження з особою, яка заявляє про дискримінаційне ставлення до неї, є істотно (разюче) відмінним і менш справедливим, ніж з іншими особами; підставами для розрізнення є особиста характеристика або статус заявника; інші особи, з якими така особа себе порівнює, знаходяться в аналогічній ситуації, а різниця у ставленні до особи не мотивована притаманною їй певною персональною ознакою.

За статтею 14 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини і громадянина користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

Відповідно до ст. 24 Конституції України, ст.ст. 2, 7 Загальної декларації прав людини, ст.ст. 2, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 14, ст. 1 Протоколу № 12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

З огляду на вищезазначене, в спірних правовідносинах не вбачається наявність ознак, якими обумовлено відмінне ставлення до позивача, яке б порушувало його право на виплату одноразової грошової допомоги у порівняно з іншими особами, а відмова у призначенні такої допомоги відповідно до чинного законодавства України, не може вважатися проявом дискримінації відносно позивача.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційної скарги є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Кравцова Ігоря Вячеславовича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року у справі № 200/6199/24 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року у справі № 200/6199/24 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 10 лютого 2025 року.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 10 лютого 2025 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв