Справа № 300/5471/24
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2025-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 300/5471/24 пров. № А/857/26805/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року, прийняте суддею Кафарським В.В. у м. Івано - Франківську у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про стягнення компенсації за невчасне виконання судового рішення, -

встановив:

ОСОБА_2 (надалі позивач) звернулася з позовом до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (надалі відповідач) про стягнення компенсації за невчасне виконання судового рішення за період з 30.01.2024 по 08.07.2024 в сумі 191273 грн, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів; компенсації втрати доходів інфляційні втрати та три проценти річних в сумі 4001,59 грн; моральну шкоду в сумі 24 000 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 позов задоволено частково: стягнуто невиплачену заробітну плату за період з 30.01.2024 по 08.07.2024 в сумі 89 237 грн 70 коп., з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд відхилив доводи відповідача стосовно неможливості виконання спірного наказу в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі через відсутність вакантної посади заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, на яку поновлено ОСОБА_1 , оскільки відповідно до вимог законодавства, судове рішення є обов`язковим до виконання, а рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно.

При цьому, спосіб виконання судового рішення щодо поновлення на роботі не має перешкоджати особі у поновленні такого права, а тому незаконно звільнений працівник не може нести негативні наслідки у зв`язку із неефективним чи неправильно вибраним способом виконання роботодавцем судового рішення в частині поновлення на роботі. Іншими словами, труднощі з виконання рішення суду не мають ставитись у залежність з необхідністю поновлення права позивача.

Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 30.01.2024 по 08.07.2024 включно.

Суд звернув увагу на висновки Восьмого апеляційного адміністративного суду, викладені у постанові від 04.06.2024 по справі №300/7149/23, якою визначено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 станом на день звільнення становила 775,98 грн.

Відтак, за період затримки виконання рішення суду на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 89 237,70 грн.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації втрати доходів інфляційних втрат та трьох процентів річних в сумі 4 001,59 грн, то у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація частини доходів проводиться тільки у випадку, якщо такі доходи були нараховані, але були затримані строки їх виплати.

Відтак, позовні вимоги в цій частині є передчасні.

Щодо стягнення моральної шкоди, то в даному випадку відсутні будь-які докази причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними позивачем обґрунтуваннями моральних страждань і діями відповідача щодо затримки у виконанні рішення суду щодо фактичного допуску до роботи. Наведені позивачем доводи не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці подали апеляційні скарги. Вважають, що вказане судове рішення прийняте із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд не взяв до уваги, що з 01.01.2024 посадовий оклад заступника начальника Південно- Західного міжрегіонального управління Держпраці суттєво збільшився. А щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат - взагалі не надав оцінки.

Звертає увагу на те, що середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за статтею 236 КЗпП України не може бути відмінною від заробітку діючого працівника.

Покликається на те, що з січня 2024 змінилася структура заробітної плати державних службовців з одночасним підвищенням їхніх окладів, тому період до 1 січня 2024 має бути виключений з розрахункового періоду. А середня зарплата позивача за період з 30.01.2024 по 08.07.2024 має розраховуватися виходячи з виплат, які передбачені згідно з новими умовами оплати праці, установленими з 1 січня 2024.

Звертає увагу, що вимушений прогул в період з 30.01.2024 по 08.07.2024 був виключно за наявності вини роботодавця. За цей час вона відповідно до державних гарантій, має безумовне право на отримання заробітної плати, яка повинна обраховуватися з врахування підвищення з 01.01.2024 посадового окладу заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Держпраці.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів за період прострочення в оплаті основного боргу, а також 3-х процентів річних.

Щодо моральної шкоди, то Верховний Суд у справі № 826/7444/16 зробив висновок, що підставою для стягнення моральної шкоди є невиконання судового рішення.

Просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти постанову, якою повністю задовольнити позов.

Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці у своїй апеляційній скарзі звертає увагу на відсутність предмету позову у даній справі, оскільки постановою Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №300/1214/23 скасовано рішення Івано- Франківського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2023, а позовну заяву ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання бездіяльності протиправною, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без розгляду.

Таким чином, у зв`язку із прийняттям Верховним Судом постанови від 21.02.2024 у справі №300/1214/23 та з врахування положень частини четвертої статті 78 КАС України відносини публічної служби між ОСОБА_1 та Держпраці (суб`єктом призначення), Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області (роботодавцем) - вважаються такими, що припинені 19.03.2021, а з Міжрегіональним управлінням, виходячи із вищезазначеного, взагалі не виникали.

Апелянт вважає, що враховуючи постанову Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №300/1214/23 та ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.10.2024 у справі №300/1214/23 про поворот виконання судового рішення, наразі предмет спору у судовій справі №300/5471/24 відсутній.

Крім того, Міжрегіональне управління, як територіальний орган Держпраці не наділено повноваженнями щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Міжрегіонального управління, згідно рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 у справі №300/7149/23.

Додатково звертає увагу на те, що відповідно до вимог частини четвертої статті 254 КАС України подання заяви про роз`яснення судового рішення зупиняє перебіг строку, встановленого судом для виконання судового рішення, а так само строку, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання.

Просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою повністю відмовити в задоволенні позову.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що прийняття Верховним Судом рішення про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 у справі №300/1214/23 жодним чином не міняє суті спору у справі №300/5471/24.

Звертає увагу на те, що підставою для поновлення на роботі були рішення суду, прийняті в рамках розгляду справи №300/3634/20.

Тож після скасування судом наказів Державної служби України з питань праці про звільнення позивача із займаної посади, остання вважається такою, що і далі перебуває у трудових відносинах з Держпраці як суб`єктом призначення.

Враховуючи наведене, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача.

Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці подало відзив, у якому наводить аргументи, подібні мотивації апеляційної скарги та просить відмовити в задоволенні апеляційних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд не в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 18.09.2023 №122-кт «Про звільнення ОСОБА_3 », ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 18.09.2023 відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Правомірність винесення вказаного наказу була предметом розгляду у справі №300/7149/23 за позовом ОСОБА_1 . Так, рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 по справі №300/7149/23 повністю задоволено позов ОСОБА_1 . Зокрема, скасовано наказ Державної служби України з питань праці від 18.09.2023 №122-кт «Про звільнення ОСОБА_3 ». Поновлено ОСОБА_1 з 18.09.2023 в Південно-Західному міжрегіональному управлінні на рівнозначну, займаній ОСОБА_1 посадою в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області. Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.09.2023 по 29.01.2024. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 18.09.2023 в Південно-Західному міжрегіональному управлінні на рівнозначну, займаній ОСОБА_1 посадою в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку за один місяць допущено до негайного виконання.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2024 апеляційні скарги Державної служби України з питань праці та Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці у справі №300/7149/23 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 в справі №300/7149/23 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань праці від 18.09.2023 №122-кт «Про звільнення ОСОБА_3 ». Поновлено ОСОБА_1 в Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці на посаду, рівнозначну займаній Клим Мирославою Іллівною в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області з 19.09.2023. Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.09.2023 по 29.01.2024 в сумі 73 718,10 грн. Судове рішення суду апеляційної інстанції в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 16 683,51 грн підлягає негайному виконанню. У решті позову відмовлено (а.с. 7-16).

Як слідує із матеріалів справи, на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 в справі №300/7149/23, у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка її раніше займала, Державною службою України з питань праці видано наказ від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», згідно якого передбачено:

1. Звільнити ОСОБА_4 з посади заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці 10.04.2024, у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, відповідно до пункту 5 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 88 Закону України «Про державну службу».

2. Поновити ОСОБА_1 з 18.09.2023 на посаді заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (а.с. 18).

Наказом відповідача від 12.04.2024 «Про оголошення наказу Державної служби України з питань праці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду» оголошено згаданий наказ тільки у частині звільнення ОСОБА_4 (а.с. 19).

Як зазначає відповідач, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_4 , Міжрегіональне управління не могло виконати пункт перший наказу Державної служби України з питань праці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду» щодо його звільнення із займаної посади, у зв`язку із чим, наказом Держпраці від 16.04.2024 №17-КТ внесено до пункту 1 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», наступну зміну: цифру «10» замінено цифрою «18» (зв. ст. а.с. 87).

В подальшому аналогічними наказами вносились зміни щодо цифр (дати) та кінцево, наказом Державної служби України з питань праці від 04.07.2024 №57-КТ внесено до пункту 1 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», наступну зміну: цифру «03» замінити цифрою «08» (зв. ст. а.с. 93).

Окрім цього, на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2024 у справі № 300/7149/23 наказом Державної служби України з питань праці від 05.07.2024 №60-КТ внесено до пункту 2 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», наступну зміну: цифру «18» замінити цифрою «19» (а.с. 94).

Також наказом відповідача від 08.07.2024 «Про оголошення пункту 2 наказу Державної служби України з питань праці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду» (із змінами) оголошено пункт другий згаданого наказу, що стосується поновлення ОСОБА_1 з 19.09.2023 на посаді заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (а.с. 103).

Лише після виконання пункту першого наказу Державної служби України з питань праці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду» із змінами, тобто звільнення ОСОБА_4 із посади заступника начальника, позивачку 08.07.2024 було поновлено на роботі.

Відповідно до статті 129-1 Конституцій України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до частини восьмої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Верховний Суд вже неодноразово викладав висновки щодо застосування статті 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання.

Так, зокрема у постанові від 21.10.2021 у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Верховний Суд у цій справі підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Як зауважив Верховний Суд у справі № 640/19103/19 відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

У підсумку суд касаційної інстанції у справі № 640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Ця правова позиція щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18, від 21.10.2021 у справі № 280/5260/19, від 27.01.2022 у справі № 580/5185/20, від 09.11.2022 у справі № 460/600/22 та від 23.03.2023 у справі № 420/8539/21.

Практика Верховного Суду щодо застосування вказаної норм права є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних постановах, є релевантними до обставин цієї справи, тож колегія суддів не бачить підстав для відступу від цих висновків.

Суд також звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09.11.2022 у справі № 460/600/22, який урахувавши раніше висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

Враховуючи наведене, колегія суддів не заперечує про наявність у позивача права на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини п`ятої статті 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» керівники та заступники керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади відповідно до законодавства про державну службу.

Відповідно до п. 11 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою КМУ № 96 від 11.02.2015 Голова Держпраці призначає на посаду та звільняє із посади заступників керівників територіальних органів Держпраці.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів зазначає, що Міжрегіональне управління, як територіальний орган Держпраці не наділено повноваженнями щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Міжрегіонального управління, згідно рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 у справі №300/7149/23.

Відповідно до Положення про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженого наказом Державної служби України з питань праці від 23 вересня 2022 № 172 із змінами, передбачено, що начальник Міжрегіонального управління має чотири заступники, у тому числі першого, які призначаються на посади та звільняються з посад Головою Держпраці за погодженням з Першим віце-прем`єр-міністром України - Міністром економіки України.

Відповідно до структури та штатного розпису Міжрегіонального управління передбачено три посади заступника начальника.

Колегією суддів встановлено, що виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 в справі № 300/7149/23 та у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка її раніше займала Державною службою України з питань праці видано наказ від 09.04.2024 № 16-КТ «Про виконання рішення суду».

Апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27.04.2023 у справі №460/4900/21 та зазначає, що у цьому аспекті при вирішенні питання належного відповідача у цій справі, який в силу приписів статті 236 КЗпП має нести відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на посаді, суд має дослідити та установити: до повноважень кого саме належить вирішення питання поновлення позивача на посаді; кого визначено боржником та покладено обов`язок із виконання судового рішення у справі № 300/7149/23; ким видано відповідний наказ про поновлення позивача на посаді. Тобто у межах спірних правовідносин, на підставі наявних в матеріалах доказів, потрібно встановити ким саме допущено затримку виконання судового рішення у справі № 300/7149/23.

Ураховуючи, що предметом цього позову є стягнення коштів, які є спеціальним видом відповідальності роботодавця, а саме особи, яка зобов`язана судовим рішенням або в силу закону видати наказ про поновлення незаконно звільненого працівника на посаді, тому від встановлення вищеозначених обставин залежить вирішення питання визначення належного відповідача на якого має бути покладений обов`язок виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення у справі № 300/7149/23 та похідних вимог.

Колегія суддів звертає увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість з`ясування належності відповідачів, їх заміна у разі необхідності та встановлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.

Позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 280/3088/19.

Належним є відповідач, який є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. У разі якщо за змістом норми матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, учасником спірних відносин та зобов`язаною особою є інша, ніж особа, до якої пред`явлено позов, підстави для задоволення позову відсутні. У такому випадку суд з метою забезпечення захисту порушеного (оспорюваного, невизнаного) права особи повинен замінити неналежного відповідача належним або залучити до участі у справі співвідповідача, однак на це потрібна згода позивача. Під час вирішення питання про залучення співвідповідача чи заміну належного відповідача суд ураховує, зокрема, чи знав або чи міг знати позивач до подання позову у справі про підставу для залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Для правильного вирішення справи і застосування ефективного способу захисту порушеного права позивача обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності або залучення співвідповідачів.

У постанові від 21.02.2024 у справі № 826/11444/17 Верховний Суд також дійшов висновку, що заміна первісного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції, оскільки як наслідок заміни неналежного відповідача справа має розглядатися спочатку.

Колегія суддів наголошує, що за правилами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зі змісту судових рішень у справі № 300/7149/23 та установлених судом обставин цієї справи слідує, що рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 в частині поновлення позивача на посаді виконувалося Державною службою України з питань праці.

З огляду на вказане, належним відповідачем, який має відповідати за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі № 300/7149/23 є Державна служба України з питань праці, яку не було залучено до розгляду даної справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 48 КАС України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Зі змісту наведених положень процесуального законодавства випливає, що належним є відповідач, який є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

Тобто у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, оскільки не є учасником спірних правовідносин, то підстави для задоволення такого позову відсутні.

Аналогічну правову позицію з питання неналежного відповідача у справі висловив Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2018 в справі № 803/1252/17.

З наведеної норми слідує, що можливість заміни неналежного відповідача може здійснюватися виключно під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційний суд не наділений повноваженнями вчиняти процесуальні дії щодо залучення співвідповідача (заміни неналежно відповідача) або скасовувати рішення суду та направляти справу для продовження розгляду судом першої інстанції.

Враховуючи ту обставину, що адміністративний позов заявлено до неналежного відповідача та з врахуванням відсутності у суду апеляційної інстанції можливості замінити його належним відповідачем, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову з наведених мотивів.

За наведених обставин апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та прийняв рішення з порушенням норм процесуального права, а тому оскаржене рішення слід скасувати та прийняти постанову, якою відмовити в позові.

Колегія суддів зауважує, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте, вже до належного відповідача.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 листопада 2019 у справі № 826/12172/18.

Апелянту також слід роз`яснити, що порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що полягало у не вирішенні питання заміни неналежного відповідача або залучення другого відповідача призвело до відмови у задоволенні позову саме з вищенаведених підстав та мотивів, що в свою чергу не свідчить про відсутність порушеного права позивача у спірних відносинах.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року у справі №300/5471/24 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар