Справа № 320/80/23
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2025-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/80/23 Суддя (судді) першої інстанції: Лиска І.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2023 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги,-

В С Т А Н О В И Л А:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, у якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у м. Києві від 15.05.2019 №Ф-29628-17.

- зобов`язати Головне управління ДПС у місті Києві відкоригувати інтегровану картку ОСОБА_1 за платежем 71040000.

В обґрунтування позовних вимог позивач наголошував на відсутність підстав для сплати позивачем, як фізичною особою-підприємцем, єдиного внеску, оскільки позивач не отримував доходу від підприємницької діяльності та 12.10.2022 було припинено його діяльність, як фізичної особи-підприємця. Посилаючись на висновки Верховного суду, викладені у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, позивач стверджує, що відсутність офіційного підтвердження отримання ним відповідних доходів виключає можливість формальної та фактичної його участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом. Відповідачем не були враховані дані обставини, що свідчить про прийняття спірної вимоги на підставі даних облікової картки платника податків, і як наслідок, протиправність винесення відповідачем спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску..

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2023 р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на неповне з`ясування всіх обставин справи, порушення норм матеріального права, тому, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів зазначає таке.

За матеріалами справи, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 згідно з даними з інформаційної системи перебував на обліку як фізична особа-підприємець з 28.02.2018 до 13.10.2022 перебував на обліку як ФОП в Головному управлінні ДПС у м. Києві та знаходився на загальній системі оподаткування. Відповідно до даних інтегрованої картки платника по єдиному внеску платника податків - ФОП ОСОБА_1 на 30.04.2019, обліковувалась заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 21 030,90 грн.

У зв`язку з наявністю у ФОП ОСОБА_1 заборгованості по єдиному внеску (код бюджетної класифікації 71040000) відповідно до даних автоматизованої системи обліку, керуючись вимогами Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (із змінами та доповненнями) (далі - Закон № 2464), ГУ ДПС у м. Києві сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 № Ф-29628-17.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 № Ф-29628-17 надіслана рекомендованим листом за адресою реєстрації платника.

Рекомендований лист з вимогою був повернутий поштою, про що свідчить відмітка на повідомленні за закінченням терміну зберігання.

Позивач зазначає, що під час проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця 12.10.2022, ОСОБА_1 дізнався про відкрите щодо нього виконавчого провадження в рамках якого стягувачем є головне управління ДПС у м. Києві.

3 метою з`ясування всіх обставин справи позивач звернувся по правничу допомогу, за наслідками отримання якої 13.12.2022 було встановлено, що ГУ ДПС у м. Києві винесено ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску № Ф-29628-17 від 15.05.2019 (надалі за текстом - оскаржувана вимога) в сумі 21 030,90 грн та після її сплати в інтегрованій картці платника податку нараховуються в автоматичному режимі поза карткові фінансові санкції.

Не погоджуючись з вказаною вимогою про сплату боргу (недоїмки), вважаючи її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк в період, охоплений спірною вимогою, був найманим працівником, а єдиний внесок за нього регулярно нараховував та сплачував роботодавець. Тож, апелянт вважає, що у нього відсутній обов`язок сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі, як фізична особа-підприємець, за умови, що у цей період він був найманим працівником, з огляду на що, оскаржувана вимога податкового органу підлягає скасуванню.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями Закону України від 08.07.2010 № 2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VІ).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як визначено пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 2 частини першої статті 7 Закону).

Предметом спору в цій справі є оцінка правомірності формування вимоги про нарахування ЄСВ у розмірі 21030,90 грн з огляду на наявність у позивача обов`язку сплачувати ЄСВ в мінімальному розмірі, який протягом періоду за який нарахований такий борг був найманим працівником та його роботодавець сплачував за нього ЄСВ в сумі, що не була меншою за мінімальний розмір.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Верховний Суд неодноразово вирішував зазначене питання.

Так, у постановах від 27.11.2019 (справа № 160/3114/19), від 04.12.2019 (справа № 440/2149/19), від 23.01.2020 (справа № 480/4656/18), висловлено правову позицію, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення в передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соцстрахування.

З урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою й зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

У іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), вона є застрахованою особою, а платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, при цьому мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів висновує, що Законом № 2464-VI не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні на обліку у якості фізичної особи - підприємця та здійснення ним трудових обов`язків, як найманим працівником, а із системного аналізу його норм вбачається, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску. Відтак, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше ж тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані, як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Вказане спростовує висновки суду першої інстанції щодо необхідності сплати єдиного соціального внеску незалежно від того, чи є такі особи одночасно найманими працівниками.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2024 зобов`язано ОСОБА_1 надати у строк до 13.01.2025 року докази, що він працював за наймом комерційним директором у ФОП ОСОБА_2 , зокрема у 2018-2022 роках, який виступав податковим агентом та утримував відповідні платежі з заробітної плати та нараховував на заробітну плату єдиний соціальний внесок в розмірі не менше від мінімального.

На виконання вимог ухвали суду, 10.01.2025 позивачем до суду подано Копію відповіді ГУ ПФУ в м. Києві від 06.01.2025 року, з відомостями за формою ОК-5, з якої вбачається факт працевлаштування ОСОБА_1 у ФОП ОСОБА_2 у період 2018-2022 рр., та сплату вказаним роботодавцем за позивача ЄСВ

Тож, роботодавцем за позивача сплачувався єдиний внесок, що виключає обов`язок позивача додатково сплачувати за себе єдиний внесок, як за ФОП. Зворотного відповідачем не доведено.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з позицією апелянта про те, що оскаржувана вимога прийнята податковим органом всупереч положенням чинного законодавства, оскільки зумовлює виникнення у позивача обов`язку з подвійної сплати єдиного внеску, тому, висновки суду першої інстанції є помилковими, а оскаржувана вимога підлягає визнанню протиправною та скасуванню.

Відповідачем не було у повному обсязі виконано вимог ухвали суду та не доведено з розбивкою на періоди наявності у позивача обов`язку зі сплати ЄСВ за оскаржуваною вимогою, натомість, позивачем було доведено обставини, покладені в основу апеляційної скарги та приймаються колегією суддів, як належні.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання зобов`язати відповідача відкоригувати інтегровану картку ОСОБА_1 за платежем 71040000, колегія суддів, зазначає наступне.

У Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12 січня 2021 року № 5 зазначено, що інтегрована картка платника - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу; інформаційна система - інтегрований комплекс процесів, компонентів та засобів апаратного і програмного забезпечення для виконання цільової функції.

Відповідно до пункту 1 розділу 2 Порядку №5 з метою обліку нарахованих і сплачених, повернутих та відшкодованих сум платежів територіальними органами ДПС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які мають сплачуватися такими платниками на рахунки, відкриті в розрізі адміністративно-територіальних одиниць.

ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за відповідним видом платежу та відповідною адміністративно-територіальною одиницею.

Під час проведення облікової операції в ІКП зазначається дата запису операції, зміст операції та/або документ, на підставі якого здійснюється запис. Спеціальне кодування всіх операцій, що використовуються для відображення в ІКП облікових показників, забезпечує автоматизоване ведення ІКП.

Усі вартісні облікові операції та облікові показники в ІКП проводяться у гривнях з двома десятковими знаками. Облік платежів ведеться в ІКП окремими обліковими операціями в хронологічному порядку.

При цьому кожна операція фіксується в окремому рядку із зазначенням виду операції та дати її проведення. Інформаційна система після відображення облікової операції забезпечує автоматичне проведення в ІКП розрахункових операцій. Облікові показники, які відображаються в ІКП, залежать від форми обліку, яка передбачена умовами адміністрування відповідного платежу, що відкриваються для юридичних та фізичних осіб (далі - Перелік форм ІКП).

Для організації оперативного обліку кожній ІКП присвоюється код, який її ідентифікує в інформаційній системі та не може бути присвоєний іншій ІКП. Під час відкриття, ведення, передачі, закриття ІКП використовується інформація про платників з реєстраційних даних.

Податковому органу, в якому перебуває платник за основним місцем обліку, надається доступ до ІКП, відкритих за основним місцем обліку, для внесення відповідної інформації, а за неосновним місцем обліку - в режимі перегляду. Податковому органу, в якому перебуває платник за неосновним місцем обліку, надається доступ до ІКП, відкритих за неосновним місцем обліку, для внесення відповідної інформації.

Аналіз наведених положень свідчить, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Водночас на час розгляду справи відсутні відомості, що після набрання законної сили цим рішенням, відповідачем не будуть вчинені дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом, тому в цій частині позову слід відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Дослідивши наявні у справі докази, а також проаналізувавши наведені вище норми, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог та про наявність правових підстав для їх часткового задоволення. Суд першої інстанції, приймаючи рішення в даній справі, не досліджував у повному обсязі суть спірних правовідносин, прийнявши лише до уваги податкову інформацію, покладену в основу формування спірної податкової вимоги, як і не здійснював заходів по витребуванню додаткових доказів по справі задля дотримання принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції, у відповідності до ст. 317 КАС України, підлягає скасуванню, у зв`язку з порушенням норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи, з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Згідно норм ч. 1 ст. 139 КАС України, судові витрати позивача по поданню позовної заяви та апеляційної скарги, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2023 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у м. Києві від 15.05.2019 №Ф-29628-17.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2481,00 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят одна)

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Л.В. Бєлова

А.Ю. Кучма