Справа № 380/13035/24
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2025-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2025 рокусправа № 380/13035/24

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сидор Н.Т., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не виплати позивачу на час звільнення 15.05.2024 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік у розмірі 36 841,50 грн;

- визнати протиправними дії відповідача щодо не виплати позивачу на час звільнення 15.05.2024 у поновному розмірі одноразової додаткової винагороди у розмірі 1925 239,53 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168;

- зобов`язати виплатити та стягнути з відповідача матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік у розмірі 36841,50 грн на корить позивача, не виплачених на час звільнення 17.05.2024;

- зобов`язати виплатити та стягнути з відповідача не отриману одноразову додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 у розмірі 192239,53 на корить позивача, не виплаченої на час звільнення 17.05.2024.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що проходив військову службу у Навчальному центрі імені В. Вишиваного Національної гвардії України до 17.05.2024. Незважаючи на подання рапорту про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, при звільненні з військової служби відповідач протиправно, на переконання позивача, не виплатив йому таку допомогу. Крім того, позивач вважає, що йому не доплачено додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168. Наведене зумовило звернення до суду із цим позовом.

Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом цієї справи, суд зазначає наступне.

Ухвалою судді від 24.06.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, то вказує, що така допомога не є обов`язковим видом грошового забезпечення і надається на підставі рапорту та за розглядом комісії, за наявності кошторисних призначень у військовій частині для здійснення такої виплати. Стосовно додаткової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, то зазначає, що така підлягає виплаті особам, які обіймають посади керівного та інструкторсько-викладацького складу пропорційно часу здійснення підготовки та навчання персоналу в розрахунку за місяць. Оскільки за період з червня 2023 року до квітня 2024 року позивач виконував такі завдання протягом 101 дня, то йому було виплачено суму додаткової винагороди у розмірі 82 760,47 грн. Також покликається на перебування позивача у спірний період на лікуванні та у відпустці, що унеможливлювало проведення підготовки особового складу.

Позивач подав відповідь на відзив, що у відповідності до вимог законодавства звертався до командування Навчального центру із відповідним рапортом про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, проте на час звільнення, тобто через три місяці після подання рапорту, матеріальної допомоги він не отримав, як і будь-якої відповіді на рапорт. Щодо виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, то зазначає, що відповідач не заперечує факту виконання ним робіт з підготовки та навчання особового складу, оскільки сам долучає рапорти. Зазначає, що нижня межа додаткової винагороди у відповідності до положень Постанови №168 становить 15 000,00 грн, відтак позивач мав право на отримання не менше такої суми щомісячно. Покликається на відсутність підстав для невиплати йому додаткової винагороди, визначених Наказом №729.

Відповідач подав заперечення, у якому наводить доводи аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Позивач проходив службу у Навчальному центрі імені В. Вишиваного Національної гвардії України. У період з 23.04.2022 по 17.05.2024 позивач обіймав посаду старшого викладача-інструктора циклової комісії з експлуатації озброєння та військової техніки циклової комісії спеціальних дисциплін.

Згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.05.2024 №148 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення ОСОБА_1 з 17.05.2024.

Згідно з відомостями витягу з наказу від 17.05.2024 №148 матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань позивачу у 2024 році не виплачувалась.

Відповідно до архівних відомостей позивачу за виплачувалась додаткова винагорода згідно з Постановою №168 (інструкторам15000-30000) у таких розмірах: червень-жовтень 2023 року 0,00 грн щомісячно, листопад 2023 року 49 892,47 грн, грудень 1 666,67 грн, січень 2024 року 12 096,77 грн, лютий 2024 року 10 483,87 грн, березень 2024 року 8620,69 грн.

Позивач вважає, що йому протиправно не виплатили матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, а також не доплатити додаткову винагороду, передбачену Постановою №168, у сумі 192239,53 грн.

Наведене зумовило звернення до суду із цим позовом.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (ч.1 ст. 9 Закону №2011-XII).

Згідно з ч.2 ст. 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За приписами частини 4 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Кабінет Міністрів України 30 серпня 2017 року прийняв Постанову №704, якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років, пунктом 2 якої установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 Постанови №704 встановлено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Міністерством внутрішніх справ України наказом від 15.03.2018 №200 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам (далі Інструкція №200).

Розділ ХХ Інструкції №200 регламентує порядок виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Відповідно до п. 1 Розділу ХХ Інструкції №200 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за рішенням командира військової частини надається в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисі військової частини, один раз на рік матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, на яке військовослужбовець має право згідно із чинним законодавством України на день звернення.

Розмір матеріальної допомоги визначається комісією на підставі інформації, наданої фінансовим відділенням (службою) військової частини про затверджений фонд грошового забезпечення та можливість проведення виплати. Склад комісії затверджується наказом командира військової частини.

Згідно з п. 2 Розділу ХХ Інструкції №200 матеріальна допомога надається на підставі рапорту в кожному конкретному випадку.

Рішення комісії оформлюється протоколом, який затверджується командиром військової частини, і разом з рапортами військовослужбовців передається до фінансового підрозділу для виплати матеріальної допомоги.

Матеріальна допомога військовослужбовцям надається за місцем штатної служби.

Відтак, з наведеного висновується, що передумовою надання військовослужбовцю матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є подання ним відповідного рапорту.

У подальшому рапорт підлягає розгляду командиром військової частини на комісією, склад якої затверджується командиром військової частини, та за результатами розгляду такого рапорту приймається рішення.

Із матеріалів справи встановлено, що позивач 13.02.2024 звернувся до т.в.о. начальника відділення циклових комісії спеціальних дисциплін підполковника ОСОБА_2 із рапортом, у якому просив клопотання перед командування ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання йому матеріальної допомоги за 2024 рік у зв`язку з хворобою батька дружини. Вказаний рапорт за клопотанням т.в.о. начальника відділення циклових комісій спеціальних дисциплін ОСОБА_2 передано начальникові Навчального центру Національної гвардії України полковнику ОСОБА_3 .

Втім, як стверджує позивач, під час виключення зі списків особового складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань йому не виплачено, відповіді на поданий рапорт він не отримав. Наведеного не спростовує і представник відповідача у відзиві на позовну заяву, та не долучає жодних доказів розгляду рапорту позивача у встановленому Інструкцією №200 порядку.

Відтак, суд висновує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 , де безпосередньо проходив службу позивач, не приймало будь-якого рішення щодо належного розгляду рапорту про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, отже допустило протиправну бездіяльність щодо неприйняття рішення за результатом розгляду його рапорту.

При цьому суд акцентує увагу, що бездіяльність відповідача полягає у не прийнятті рішення за результатами розгляду рапорту позивача, відтак керуючись приписами ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне обрати інший спосіб захисту та визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не прийняття рішення за результатами розгляду рапорту позивача від 13.02.2024.

Наслідком визнання протиправною бездіяльності щодо не прийняття рішення за результатами розгляду рапорту від 13.02.2024, є необхідність зобов`язати відповідача прийняти відповідне рішення за результатами розгляду рапорту позивача від 13.02.2024.

Натомість позовні вимоги щодо стягнення з відповідача спірної матеріальної допомоги задоволенню не підлягають у зв`язку з їх передчасністю. Адже, як випливає з наведених вище судом положень Інструкції №200, виплаті такої допомоги передує розгляд у встановленому порядку рапорту та прийняття рішення за результатами такого розгляду. При цьому, врахуванню підлягає також наявність фонду грошового забезпечення для виплати матеріальної допомоги, затвердженого в кошторисі військової частини.

Також позивач заявляє вимоги щодо визнання протиправним дій відповідача щодо не виплати позивачу на час звільнення 15.05.2024 у поновному розмірі одноразової додаткової винагороди у розмірі 1925 239,53 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 та зобов`язання виплатити та стягнути з відповідача не отриману одноразову додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 у розмірі 192239,53 грн на корить позивача, не виплаченої на час звільнення 17.05.2024.

Вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суд виходить з такого.

Президентом України 24 лютого 2022 року прийнято Указ №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», яким введено на території України воєнний стан, що триває досі.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнято постанову №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова №168).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.08.2023 №836 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. №168» (постанова набрала чинності з дня її опублікування та застосовується в частині виплати додаткової винагороди з 1 червня 2023 року) Постанову №168 доповнено пунктом 1-1.

Після внесення змін абзацами 5-6 пункту 1-1 Постанови №168 установлено, що військовослужбовцям, які обіймають посади керівного та інструкторсько-викладацького складу у навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах), щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі від 15000 до 30000 гривень з урахуванням їх рівня підготовки (кваліфікації) пропорційно часу здійснення підготовки та навчання персоналу в розрахунку на місяць відповідно до переліку посад керівного та інструкторсько-викладацького складу в навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах), затвердженого керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Розмір додаткової винагороди за конкретними категоріями посад керівного та інструкторсько-викладацького складу затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням заінтересованих центральних органів виконавчої влади та державних органів.

Абзац 6 пункту 1-1 Постанови №168 в подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2023 №1001 (постанова набрала чинності з дня її опублікування та застосовується в частині виплати додаткової винагороди з 1 червня 2023 року) викладено у такій редакції: «Розмір додаткової винагороди за категоріями посад керівного та інструкторсько-викладацького складу у навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах) встановлюється згідно з додатком», а також доповнено Постанову №168 додатком, яким визначено розміри

додаткової винагороди за категоріями посад керівного та інструкторсько-викладацького складу у навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах).

Зокрема, вказаний додаток передбачає виплату особам, які обіймають посади інструкторсько-викладацького складу (тимчасово виконують обов`язки за посадами) циклових комісій (циклів, відділень, груп підготовки) (за типом кафедри у вищих військових навчальних закладах) додаткової винагороди у розмірі 25 000,00 грн.

Як встановлено з матеріалів справи, у період з 23.04.2022 по 17.05.2024 позивач обіймав посаду старшого викладача-інструктора циклової комісії з експлуатації озброєння та військової техніки циклової комісії спеціальних дисциплін.

У позовній заяві позивач вказує, що у період з червня 2023 року по квітень 2024 року йому належала до виплати додаткова винагорода у розмірі 25 000,00 грн щомісячно. Проте, за сім місяців 2023 року (з червня по грудень 2023 року) та за чотири місяці 2024 року (з січня по квітень 2024 року), тобто всього за 11 місяців, йому було виплачено лише 82 760,47 грн, що складає 7523,68 грн в місяць. Таким чином, сума невиплачених йому коштів додаткової винагороди становить 192 239,53 грн.

Втім, суд зазначає, що висновок позивача про гарантовану виплату додаткової винагороди у фіксованому розмірі 25 000,00 грн щомісячно у зв`язку з перебування на посаді керівного та інструкторсько-викладацького складу є помилковим. Адже, як випливає зі змісту абзацу 5 пункту 1-1 Постанови №168 виплата додаткової винагороди здійснюється пропорційно часу здійснення такою особою підготовки та навчання персоналу в розрахунку на місяць.

Також неправильним є твердження позивача про те, що положенням абз. 5 пункту 1-1 Постанови №168 гарантовано виплату додаткової винагороди у мінімальному розмірі 15 000,00 грн щомісячно. Адже, як випливає зі змісту Постанови №168, абзац 5 пункту 1-1 встановлює верхню (30 000,00 грн) та нижню (15 000,00 грн) межу додаткової винагороди у залежності від посад, які обіймає військовослужбовець. Втім, виплата такої винагороди у конкретному розмірі (15 000,00 грн, 20 000,00 грн, 25 000,00 грн та 30 000,00 грн), деталізованому додатком до Постанови №168 в залежності від займаної посади, здійснюється пропорційно часу залучення військовослужбовця до підготовки та навчання персоналу в розрахунку на місяць.

Суд враховує, що наказом Міністерства оборони України від 01.09.2023 №729 затверджено Особливості виплати на період воєнного стану додаткової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України (далі Наказ №729).

Пунктом 9 Наказу №729 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ № 876 від 31.10.2023 - застосовується з 01 червня 2023 року) передбачено, що для військовослужбовців Національної гвардії України, які відряджені до військових частин, органів військового управління інших складових сил оборони безпосередня участь у бойових діях або заходах, виконання (здійснення) бойових (спеціальних) завдань, за здійснення яких передбачається виплата додаткової винагороди в розмірах, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 цих Особливостей, підтверджується відповідними військовими частинами, органами військового управління інших складових сил оборони з наданням відомостей про періоди участі в бойових діях або заходах, виконання таких завдань.

Документами, що підтверджують здійснення підготовки та навчання персоналу військовослужбовцями, які обіймають посади керівного та інструкторсько-викладацького складу в навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах) Національної гвардії України, є:

наказ начальника закладу освіти (підрозділу) про початок проведення навчання (курсу підготовки) або витяг із нього;

розклад занять (зведений розклад занять), затверджений керівником закладу освіти на відповідний період, або витяг із нього;

журнал обліку бойової підготовки або витяг із нього;

індивідуальний план роботи викладача або витяг із нього;

рапорт керівника навчального підрозділу із зазначенням військового звання, прізвища, власного імені та по батькові (за наявності), дат та кількості (фактичного часу) проведених занять, а для керівника військової частини (навчального центру, навчального підрозділу) - рапорт його першого заступника (заступника).

До відзиву на позовну заяву відповідачем долучено копії рапортів, якими підтверджено залучення позивача до здійснення підготовки та навчання персоналу у червні 2023 року протягом 13 днів, у липні 2023 року протягом 11 днів, у серпні 2023 року 11 днів, у вересні 2023 року 13 днів, у жовтні 2023 року 13 днів, у листопаді 2023 року 2 дні, у грудні 2023 року 15 днів, у січні 2023 року 13 днів, у лютому 2023 року 10 днів, у березні та квітні 2023 року до здійснення відповідних робіт з підготовки та навчання персоналу не залучався.

Відтак, за період з червня 2023 року до квітня 2023 року позивач залучався до здійснення підготовки та навчання персоналу протягом 101 дня.

У відповідності до поданих рапортів, пропорційно часу залучення позивача до підготовки та навчання персоналу в розрахунку на місяць, позивачу виплачено додаткову винагороду, передбачену Постановою №168, у загальному розмірі 82 760,47 грн, що підтверджується долученими архівними відомостями, та не заперечується позивачем.

Відтак, відповідачем доведено та підтверджено долученими доказами правомірність своїх дій щодо нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, встановленої Постановою №168.

Натомість висновки позивача, покладені в основу позовних вимог в цій частині, ґрунтуються на неправильному тлумаченні законодавства, що регулює спірні правовідносини. Жодних доказів, які свідчили б про участь позивача у здійсненні підготовки та навчання персоналу у більшому обсязі позивачем не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відтак підстав для розподілу судового збору немає.

Керуючись ст. 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) щодо не прийняття рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 13.02.2024.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) прийняти відповідне рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 13.02.2024.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Розподіл судового збору не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач Навчальний центр імені В. Вишиваного Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

СуддяСидор Наталія Теодозіївна