Справа № 420/20307/24
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2025-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо залишення без розгляду рапорту позивача, зобов`язання відповідача розглянути рапорт позивача та прийняти рішення про його звільнення з військової служби в запас за п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції Закону 3127-IX від 04.04.2024 року, що діяла на момент звернення з відповідним рапортом), як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

За цією позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. 262 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву, позивачу - відповіді на відзив.

Позов обґрунтований позивачем тим, що в квітні 2024 року він подав рапорт на звільнення його з лав Державної прикордонної служби України згідно підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» оскільки він виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років, однак відповідачем рапорт протиправно не розглянутий, позивача не звільнено з лав Державної прикордонної служби України, а тому позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки документи, додані до рапорту, не підтверджували, що дитина позивача дійсно є особою з інвалідністю, тобто, Військовою частиною НОМЕР_1 порушень при розгляді рапорту не допущено. Крім того, відповідач зазначає, що позивач безпідставно посилається в позові на норми Інструкції №170 від 10.04.2009 року, яка на службу в Державній прикордонній службі України не розповсюджується.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України за мобілізацією.

Позивач 15.04.2024 року подав на адресу Заступника начальника загону коменданта прикордонної комендатури швидкого реагування рапорт, в якому просив клопотати перед командуванням загону про його звільнення в запас за п. п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років).

До рапорту позивач додав завірені копії свідоцтва про народження, довідки Ізмаїльського управління праці та соціального захисту населення №356/1 та епікризу №1235.

Позивачем зазначений рапорт по суті не розглянутий, однак на запити від 18.05.2024 року №3-662 та від 21.05.2024 року №3-896 позивачу надано інформацію про те, що рапорт перебуває на розгляді, але в повному обсязі підтверджуючі документи, які є підставою для прийняття правового рішення щодо звільнення в запас не надані, а тому рішення щодо звільнення буде прийнято після надання повного пакету документів.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту позивача, він звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 1, ч. 1, 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Видом військової служби є, в тому числі, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, який на підставі Указів Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжувався та станом на час розгляду справи триває.

Відповідно до п. п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції що діяла станом на час звернення позивача до відповідача з рапортом) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 має сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження НОМЕР_2 ), який є інвалідом дитинства, що підтверджується Довідкою Ізмаїльського управління праці та соціального захисту населення №356/1, епікризом №1235, консультаційним висновком спеціаліста від 25.04.2024 року, протоколом ЛЛК №Д32/24 від 14.03.2024 року

Відповідно до п. 279, 288, 292 «Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України», затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009 військовослужбовець може бути звільнений за сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Звільнення військовослужбовців з цих підстав здійснюється згідно з письмовими документами, які підтверджують наявність у них відповідних сімейних обставин або інших поважних причин.

У разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення. У разі звільнення військовослужбовця з військової служби за рішенням командування за розпорядженням начальника органу Держприкордонслужби, в якому проходить службу військовослужбовець, кадровий підрозділ органу забезпечує підготовку подання про його звільнення. Форма та порядок подання про звільнення військовослужбовців з військової служби та перелік документів, які додаються до нього у випадках, передбачених абзацами першим і другим цього пункту, визначаються наказом Міністерства внутрішніх справ України.

Наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу. Після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за обраним місцем проживання.

Аналіз наведених законодавчих норм свідчить про те, що розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність підстав для звільнення, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Отже, позивачем дотримано законодавчо визначену процедуру подання рапорту та доданих до нього документів в підтвердження сімейних обставин.

Суд зазначає, що отримання рапорту з доданими документами не звільняє відповідача, як суб`єкта до повноважень, до компетенції якого належить вирішення питання щодо можливості звільнення позивача з військової служби, від обов`язку прийняття рішення за наслідком розгляду рапорту про звільнення його з військової служби або мотивовану відмову в такому.

Таким чином, у даних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції.

В свою чергу, відсутність належним чином оформленого наказу про звільнення позивача з військової служби чи відмову у його звільненні, свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідач на запити позивача від 18.05.2024 року №3-662 та від 21.05.2024 року №3-896 надав інформацію про те, що рапорт перебуває на розгляді, тобто, фактично підтвердив ту обставину, що рапорт не розглянутий.

При прийнятті рішення суд враховує, що бездіяльність - це не вчинення у встановлений законом строк дії, яку суб`єкт владних повноважень повинен вчинити, та в даному випадку вказана бездіяльність стосується саме розгляду рапорту про звільнення з військової служби.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту позивача про його звільнення з військової служби в запас за п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Оскільки відповідач не розглянув рапорт позивача про звільнення з військової служби та не прийняв будь-яке рішення, яке б породжувало для позивача юридичні наслідки, то суд в контексті спірних правовідносин повинен зобов`язати відповідача розглянути зазначений рапорт позивача, за результатом чого прийняти відповідне рішення.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Враховуючи вищевикладені обставини, позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача прийняти рішення про його звільнення з військової служби в запас за п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції Закону 3127-IX від 04.04.2024 року, що діяла на момент звернення з відповідним рапортом), як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, не підлягають задоволенню, оскільки прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби відноситься до дискреційних повноважень відповідача, а тому суд позбавлений можливості втручатися у дискреційні повноваження відповідача та зобов`язувати його приймати відповідне рішення.

Щодо заяви представника позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 12000 грн. на користь позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, на підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача надані до суду договір про надання правової допомоги від 21.05.2024 року №77, укладений між адвокатом Книш Тетяною Юріївною та ОСОБА_1 , додаток №1 до договору про надання правової допомоги від 21.05.2024 року.

З додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 21.05.2024 року вбачається, що вартість послуг адвоката за договором №77 від 21.05.2024 року становить 12000 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що витрати на правничу допомогу адвоката у цій справі не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано до суду відповідних доказів про надання правничої допомоги.

Суд звертає увагу, що ця справа є справою незначної складності, яка розглядалася в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, вона не містить великої кількості документів, які потребують вивчення та їх аналізу.

Виходячи з принципу обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, співмірності розміру судових витрат зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання відповідних послуг, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо залишення без розгляду рапорту позивача, зобов`язання відповідача розглянути рапорт позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а в іншій частині позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 6, 14, 90, 134, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо залишення без розгляду рапорту позивача, зобов`язання відповідача розглянути рапорт позивача та прийняти рішення про його звільнення з військової служби в запас за п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції Закону 3127-IX від 04.04.2024 року, що діяла на момент звернення з відповідним рапортом), як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо залишення без розгляду рапорту ОСОБА_1 від 15.04.2024 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 15.04.2024 року про його звільнення з військової служби в запас за п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Леонід СВИДА