Справа № 380/21405/24
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2025-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення позову без розгляду

10 лютого 2025 рокусправа № 380/21405/24 м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Мричко Н.І., розглянувши в порядку письмового провадження заяву позивача про поновлення строку звернення до суду у справі ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до Головного управління Національної поліції у Львівській області , місцезнаходження: 79007, м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3 (далі відповідач, ГУ НП у Львівській області), в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність ГУНП у Львівській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" у розмірі до 100000 грн за період із 27.12.2023 по 05.03.2024, пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров?я, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом);

- зобов`язати ГУНП у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" у розмірі до 100000 грн за період із 27.12.2023 по 05.03.2024, пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення.

Ухвалою від 21.10.2024 суддя прийняла позовну заяву до розгляду й відкрила провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою від 23.01.2024 суддя залишила позовну заяву без руху та встановила позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання суду заяви про поновлення строку звернення до суду з позовом та докази поважності причин його пропуску.

05.02.2024 до суду надійшла заява позивача на виконання вимог ухвали про поновлення процесуального строку звернення до суду, відповідно до якої позивач просить суд поновити строк звернення до суду із позовом. Обґрунтовує причини пропуску такого строку обставинами, що у період з 28.12.2023 по 07.02.2024 знаходився на стаціонарному лікуванні у відомчій лікарні ДУ "ТМО МВС України по Львівській області", у період з 26.02.20203 по 05.03.2024 продовжував стаціонарне лікування у КНП Мостиська міська лікарня. Зазначає, що оскільки не було закінчене стаціонарне лікування, то вважає, що відповідь відповідача не можна вважати документом, з дня отримання якого починається тримісячний строк звернення до суду.

Вирішуючи заяву позивача про поновлення строку звернення до суду, суддя виходила з такого.

Як видно з позовної заяви, позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються визнання протиправною бездіяльність ГУ НП у Львівській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" у розмірі до 100000 грн.

Частинами першою, сьомою статті 43 Конституції України передбачено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з частиною першою статті 1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" (далі також - Закон № 108/95-ВР), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до вимог статті 2 Закону № 108/95-ВР в структуру заробітної плати входять:

- основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

- додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Цьому визначенню відповідає й поняття грошового забезпечення, що відповідно до закону виплачується за рахунок держави, зокрема, військовослужбовцям.

Додаткова винагорода на період дії воєнного стану, яка встановлена Постановою №168, є новим та особливим видом у системі грошового забезпечення, зокрема військовослужбовців, виплата якої, з одного боку, має регулярний щомісячний характер, а, з іншого, - обмежена строком дії воєнного стану в Україні.

Отже, додаткова винагорода, передбачена Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення на період дії воєнного стану.

Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).

Частиною п`ятою цієї ж статті встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Відповідно до абзацу 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У постанові Верховного Суду в складі Касаційного адміністративного суду від 27.04.2023 у справі № 420/14777/22 зазначено про те, що положення статті 122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною першою цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19.07.2022).

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Таким чином, для звернення до суду з трудовим спором про виплату всіх сум, що належать працівникові встановлено тримісячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Суд встановив, що 18.01.2024 позивач звернувся до відповідача із рапортом про виплату додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022.

Листом від 14.02.2024 №рп-23/17/01-2024 ГУ НП у Львівській області повідомило позивача про відсутність підстав для виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022.

До суду з позовом позивач звернувся 17.10.2024, тобто поза межами тримісячного строку, установленого частиною першою статті 233 КЗпП України.

У заяві по поновлення строк звернення до суду позивач зазначає про те, що в періоди часу: з 28.12.2023 по 07.02.2024, з 26.02.2024 по 05.03.2024, з 04.10.2024 по 11.10.2024 проходив стаціонарне лікування, а 18.09.2024 був на профілактичному огляді у невропатологана, на підтвердження чого у матеріалах справи є відповідні докази.

Суд повторює, що строк звернення до суду із цим позовом становить три місяці та розпочав свій відлік з 15.02.2024 (наступний день після ознайомлення позивача з листом від 14.02.2024 №рп-23/17/01-2024) і закінчився 15.05.2024.

Водночас, суд звертає увагу, що позивачем надано докази про перебування на стаціонарному лікуванні лише у періоди з 26.02.2024 по 05.03.2024, з 04.10.2024 по 11.10.2024, при цьому, неможливості звернутися до суду у періоди між перебуванням у стаціонарі та/або після завершення стаціонарного лікування позивачем не обґрунтовано.

На переконання суду, перебування позивача на стаціонарному лікуванні у вищезгадані періоди не мали постійного та тривалого характеру, а тому не могли повністю позбавити позивача можливості протягом встановленого процесуальним законом строку звернутися до суду за захистом своїх прав.

Суд не бере до уваги доводи позивача в тій частині, що з 05.03.2024 позивач був зайнятий переведенням до Полку поліції особливого призначення, проходженням різних тестувань, а з червня по вересень 2024 року постійно знаходився на полігоні у Львівській області, оскільки такі носять лише інформаційний характер, не підтверджені жодним доказом, а тому на думку суду, не свідчать про те, що позивач не мав об`єктивної можливості звернутися до суду за захистом прав позивача у встановлений законом строк.

В контексті посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29.09.2022 у справі №500/1912/22, за змістом яких протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд відзначає, що в межах коментованої постанови колегією суддів досліджувалося, зокрема, питання посилань на введення воєнного стану в Україні з 24.02.2022, як на об`єктивну та непереборну обставину, що перешкоджає своєчасному зверненню до суду, в тому числі, із адміністративним позовом.

Так, в межах постанови Верховного Суду від 29.09.2022 у справі №500/1912/22 зазначено також і те, що сам факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки, у зв`язку із запровадження такого, не може безумовно вважатись поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.

Також колегією суддів відзначено, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом.

Зазначений підхід неодноразово був застосований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.05.2021 у справі №1.380.2019.006107, від 22.07.2021 у справі №340/141/21, від 16.09.2021 у справі №240/10995/20 та від 12.09.2022 у справі №120/16601/21-а.

Варто наголосити, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з адміністративними позовами.

Судом не заперечується, що така обставина могла унеможливити дотримання такого строку позивачем, водночас, на останнього процесуальним законом покладено обов`язок доведення належними та допустимими доказами того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск строку на звернення до суду з позовом, та чому саме така могла б бути визнаною поважною причиною для поновлення процесуального строку.

Втім, у спірному випадку, позивач не надав суду таких доказів та мотивованих обґрунтувань.

Інших обставин, які можна було б вважати об`єктивно непереборними, такими, що не залежали від волевиявлення позивача або пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасно звернутися до суду, у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду не наведено.

Суд зазначає, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22.

У справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Круз проти Польщі" виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Поновлення пропущеного процесуального строку є правом суду, яким він користується, виходячи із поважності причин пропуску строку. У цьому випадку обставин, які б об`єктивно перешкоджали позивачу реалізувати своє право на подання позовної заяви протягом законодавчо встановленого строку, не вбачається, а підстави, наведені у клопотанні про поновлення строку звернення до суду, не є поважними та об`єктивно непереборними і не пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, оскільки залежали від самого позивача.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21.12.2010 у справі Перетяка та Шереметьєв проти України).

Відтак, з урахуванням вищезазначеного, суд вважає безпідставним посилання позивача, викладені у заяві про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із адміністративним позовом, на підставі яких останній просив поновити процесуальний строк звернення до суду, а доводи з приводу причин пропуску строку звернення до суд із вказаним позовом, необґрунтованими і, як наслідок, неповажними.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Вказане вище є підставою для залишення позову без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 240 КАС України.

Керуючись статтями 123, 161, 169, 243, 248 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

визнати неповажними причини пропуску строку звернення до суду із позовом у справі ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.

Залишити без розгялуд позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги у п`ятнадцятиденний строк з дати складання ухвали.

Суддя Мричко Н.І.