Справа № 420/18800/24
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2025-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/18800/24

Перша інстанція: суддя Завальнюк І.В.,

повний текст судового рішення

складено 18.09.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової академії (м. Одеса) про визнання протиправним та скасування пункту наказу,-

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

17 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду до військової академії (м. Одеса), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати п. 1 наказу начальника військової академії (м. Одеса) (по стройовій частині) від 16 травня 2024 року № 150 в частині виключення позивача зі списків особового складу Військової академії (м. Одеса).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що він проходив службу у військовій академії (м. Одеса) та наказом начальника військової академії (м. Одеса) (по стройовій частині) від 22 квітня 2024 року № 125 позивача виключено зі списків особового складу. Вищезазначеним наказом позивачу було нараховано належні відповідно до законодавства виплати по звільненню, які він повинен був отримати, відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008, до свого виключення зі списків особового складу. Згоду на виключення позивача зі списків особового складу до проведення з ним розрахунків він не надавав. Однак, всупереч вказаному положенню відповідачем було виключено позивача зі списків особового складу передчасно, до проведення повного розрахунку. Позивач вважає такі дії відповідача, щодо видання наказу про його виключення зі списків особового до проведення з ним розрахунків без його згоди протиправним, а сам наказ незаконним. Лише 24.04.2024 року на картковий рахунок позивача було зараховано суму у розмірі 908 888,43 грн. з приміткою (зарахування заробітної плати, виплата грошового забезпечення за квітень 2024 року). Але і ця сума не є повною. Як видно з витягу з наказу, серед визначених відповідачем безспірних виплат, є виплата за невикористане речове майно, відповідно до Постанови КМУ №178 у сумі 165 595 грн. 47 копійок. В той же час, станом на день подання цієї позовної заяви, визначена самим відповідачем безспірна сума грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 у сумі 165 595 грн. 47 коп. до цього часу залишається невиплаченою. Отже, виданий наказ №150 є протиправним та таким, що виданий з недотриманням п. 242 Положення №1153/2008, передчасно виключив позивача зі списків особового складу.

Представник відповідача, заперечував проти заявлених позовних вимог, зазначаючи, що позивач звернувся до суду із першим позовом 16.05.2024 року, а з другим аналогічним 15.06.2024 року. Предметом даних позовів є перевірка правомірності оскаржуваних наказів №150 та №125 в частині виключення позивача зі списків особового складу військової частини до проведення з ним остаточного розрахунку. Також зазначив, що 16.05.2024 року наказ начальника військової академії (м. Одеса), а саме п.1 було змінено наказом №150 начальника військової академії (м.Одеса) в наслідок чого, на даний час стосовно ОСОБА_1 діє наказ №150 від 16.05.2024 року. Крім того, підставою для наказу №125 від 22.04.2024 року є витяг з наказу командувача Сухопутних військ Збройних сил України (по особовому складу) від 04.04.2024 року №317, який на даний час є діючим та керівним (позивачем не оскаржується), рапорт підполковника ОСОБА_1 про здачу справ та посади від 01.12.2023 р., обхідний лист, рапорт начальника факультету підготовки спеціалістів тилового забезпечення (вх.№ 1/152/2/764 від 22.04.2024 р.) та ін., що на даний час не скасовані та не оскаржуються. Постановою Кабінету міністрів України від 12 травня 2023 року № 481, яка набрала чинності 20.05.2023 року, було постановлено: 1. Скасувати підпункт 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (Офіційний вісник України, 2018 р., № 20, ст. 662). 2. Внести зміну до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (Офіційний вісник України, 2017 р., № 77, ст. 2374), виклавши абзац перший в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.». 3. Установити, що видатки, пов`язані з виконанням пункту 2 цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб, передбачених у державному бюджеті на відповідний рік для утримання відповідних державних органів. Позивач був виключений зі списків особового складу академії, з усіх видів забезпечення, Наказом №125 начальника військової академії (м. Одеса) від 22.04.2024 року, - у зв`язку вибуттям до нового місця проходження служби. Зазначеним Наказом позивачу визначено вислугу років та зобов`язано здійснити усі виплати щодо грошового забезпечення, премій, надбавок, компенсацій, грошову допомогу на оздоровлення, на вирішення соціально-побутових проблем, одноразову грошову допомогу при звільненні. Отже, предметом розгляду позивач визначив підстави п.1 наказу №150, якій вимагає визнати незаконним та скасувати. Таким чином, з боку військової академії (м. Одеса) будь яких порушень допущено не було, а предмету спору на даний час не існує.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової академії (м. Одеса) про визнання протиправним та скасування пункту наказу - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 проходив службу у військовій академії (м. Одеса) та наказом начальника військової академії (м.Одеса) (по стройовій частині) від 22 квітня 2024 року № 125 позивача виключено зі списків особового складу.

Вищезазначеним наказом позивачу було нараховано належні відповідно до законодавства виплати по звільненню, які він повинен був отримати, відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008, до свого виключення зі списків особового складу.

24.04.2024 року на картковий рахунок позивача було зараховано суму у розмірі 908 888,43 грн. з приміткою (зарахування заробітної плати, виплата грошового забезпечення за квітень 2024 року).

Згідно витягу з наказу серед визначених відповідачем безспірних виплат є виплата за невикористане речове майно відповідно до Постанови КМУ №178 у сумі 165 595 грн. 47 копійок.

Позивач, вважаючи передчасним виключення його зі списків частини, звернувся з позовом по справі №420/15084/24, в якому просив визнати протиправним та скасувати п. 1 наказу начальника військової академії (м.Одеса) (по стройовій частині) від 22 квітня 2024 року №125 в частині виключення позивача зі списків особового складу військової академії (м.Одеса).

Також відповідно зазначеного наказу відповідач нарахував грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2024 рік (12 днів), в той час як позивач розраховував на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2024 рік у кількості 45 днів.

Надалі позивач звернувся з позовом по справі №420/15096/24, в якому просив визнати дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2024 рік тривалістю 12 календарних днів протиправними; зобов`язати відповідача донарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2024 рік тривалістю 45 календарних днів, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, з урахуванням раніше виплачених сум.

16.05.2024 року наказ начальника військової академії (м. Одеса) №125 від 22.04.2024 року, а саме п.1 було змінено наказом №150 начальника військової академії (м. Одеса), доповнивши його зміст пунктом про виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

На підставі цього наказу 25.05.2024 року позивачу проводиться доплата за дні невикористаної відпустки у 2024 році у сумі 57 753,28 грн

Позивач, зважаючи на те, що станом на день подання цієї позовної заяви, визначена самим відповідачем безспірна сума грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 у сумі 165 595 грн. 47 коп. залишається невиплаченою, звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд, зокрема у постановах від 20.01.2021 року у справі №200/4185/20-а, від 31.03.2021 року у справі №340/970/20, від 24.06.2021 року у справі №480/2577/20, дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст.116 та 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме, встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-ІХ положення ст.117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України №2352-ІХ та відповідно і нова редакція ст.117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022 року.

Суд апеляційної інстанції ураховує, що ст.116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а ст.117 цього Кодексу визначає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

У постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

При цьому, жодною нормою права не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що, в свою чергу, в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (правова позиція Верховного Суду, висловлена у постанові від 15.02.2024 року у справі №420/11416/23).

Відтак, враховуючи, що не проведення з вини роботодавця розрахунку з працівником у відповідні строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд приходить висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати спірної індексації.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами по справі, 22.04.2024 позивача виключено зі списків особового складу військової академії (м. Одеса) та всіх видів забезпечення, а через два дні 24.04.2024 на картковий рахунок позивача було зараховано суму у розмірі 908 888,43 грн. з приміткою (зарахування заробітної плати, виплата грошового забезпечення за квітень 2024 року). Надалі 12.07.2024 на картковий рахунок позивача відповідачем переведено 138230,11 грн виплату щодо компенсації за неотримане речове майно за липень 2024 р.

Оскільки з позивачем не проведено остаточний розрахунок, а саме не виплачено виплату за невикористане речове майно відповідно до Постанови КМУ №178 у сумі 165 595 грн. 47 копійок, позивач вважає його виключення зі списків особового складу передчасним.

Як зазначалось вище колегією суддів спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками.

Отже, огляду на викладені обставини справи колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що скасування ж пункту п. 1 наказу начальника військової академії (м. Одеса) (по стройовій частині) від 16 травня 2024 року № 150 (яким п. 1 наказу від 22.04.2024 № 125 викладено в новій редакції, з урахуванням виправлення грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2024 рік) в частині виключення позивача зі списків особового складу військової академії (м. Одеса) жодним чином не сприятиме поновленню прав позивача на своєчасний розрахунок при звільненні.

Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді К.В. Кравченко Н.В. Вербицька