Справа № 990/14/25
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2025-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

07 лютого 2025 року

м. Київ

справа №990/14/25

адміністративне провадження № П/990/14/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Білак М.В.,

суддів: Загороднюка А.Г., Кашпур О.В., Мацедонської В.Е., Соколова В.М.

розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

14 січня 2025 року позивач подав до Верховного Суду як до суду першої інстанції позовну заяву, в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 29 травня 2018 року №1547/0/15-18 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України», а також ухвалу Вищої ради правосуддя від 05 червня 2018 року «Про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 від 22 грудня 2015 року про звільнення у відставку, як похідної від рішення Вищої ради правосуддя від 29 травня 2018 року».

Також позивач просить суд поновити строк для оскарження рішення Вищої ради правосуддя від 29 травня 2018 року № 1547/0/15-18.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2025 року визнано неповажними зазначені ОСОБА_1 у позовній заяві підстави для поновлення строку звернення до суду. Позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням інших підстав для поновлення строку та доказів на їх підтвердження.

Залишаючи позовну заяву без руху, Верховний Суд виходив з того, що у заявленому позивачем клопотанні про поновлення строку для оскарження рішення Вищої ради правосуддя не наведено переконливих доводів та підстав поважності пропуску строку звернення до суду.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень та згідно відомостей з Комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» ОСОБА_1 неодноразово звертався з позовами про скасування рішення Вищої ради правосуддя від 29 травня 2018 року №1547/0/15-18 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України», а також ухвали Голови Вищої ради правосуддя від 05 червня 2018 року.

Не заперечуючи, що залишення позову без розгляду в силу вимог частини четвертої статті 240 КАС України не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, повторна позовна заява має бути подана без зайвих зволікань та усувати недоліки, які стали підставою для залишення без розгляду раніше поданої позовної заяви.

03 лютого 2025 року до Суду надійшла заява ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду, в якій він висловив незгоду з тим, що в ухвалі зазначено про його незаперечення вчасного ознайомлення з оскаржуваним рішенням Вищої ради правосуддя, оскільки в дійсності йому взагалі не було відомо про незаконне та безпідставне відкриття дисциплінарного провадження, а рішення Дисциплінарної палати та Вищої ради правосуддя ухвалювалося без його участі, про що не було повідомлено своєчасно.

Перевірка законності та обґрунтованості рішення Вищої ради правосуддя від 29 травня 2018 року, яке втратило юридичну силу та не є перешкодою для розгляду його заяви про звільнення у відставку, судом не була здійснена. Проте нескасоване рішення Вищої ради правосуддя не завжди свідчить про чинність такого рішення, оскільки в цьому випадку рішення від 29 травня 2018 року дійсно втратило чинність як незаконне, що не було прийнято до уваги колегією суддів.

Сам по собі великий період пропуску установленого процесуальним законом строку звернення до суду не може розглядатися як достатня підстава для відмови у поновленні цього строку без урахування інших обставин справи та без урахування поважності причин його пропуску.

При цьому також звертав увагу на непропорційно великий період нерозгляду Вищою радою правосуддя його заяви про звільнення у відставку, чим порушено суб`єктивне конституційне право на відставку, що повинно турбувати відповідача, який свідомо допустив такі порушення та впродовж більше 9 років не розглянув питання про звільнення у відставку. Такі порушення є системними, цинічними та триваючими, що, на переконання позивача, необхідно врахувати при вирішенні питання про поновлення строку звернення до суду.

Не погоджується позивач з твердженням, викладеним в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, про відсутність переконливих доказів та підстав поважності пропуску звернення до суду з цим позовом. Вказує, що таке безпідставне зазначення зроблено без надання оцінки доказам, наданим на підтвердження поважності пропуску процесуального строку, зокрема, про те, що після ухвалення Вищою радою правосуддя рішення від 29 травня 2018 року, копія такого рішення до набрання ним чинності, в терміновому порядку направлена до Апеляційного суду міста Києва для виконання. Як наслідок, ОСОБА_1 на підставі наказу в.о. голови суду незаконно виключено зі списку суддів, проте до цього часу незаконно не видано трудову книжку та не виплачено заробітну плату (навіть нараховану), що має важливе значення при вирішенні питання про поновлення строку звернення до суду.

За обставин скасування Вищою радою правосуддя 06 лютого 2024 року рішення Дисциплінарної палати від 11 квітня 2018 року, на підставі якого було ухвалено оскаржуване рішення від 29 травня 2018 року про звільнення з посади судді Апеляційного суду міста Києва, таке рішення втратило юридичну силу. Також просив врахувати, що ґрунтується оскаржуване рішення на тих самих фактичних обставинах справи, що були зазначені Дисциплінарною палатою Вищої ради правосуддя у скасованому рішенні про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Також причиною пропуску строку звернення до суду вказував стан здоров`я (перенесений інсульт і операція) та постійне, упродовж трьох років перебування його сина на фронті в зоні бойових дій.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року відведено суддю Желєзного І.В. від розгляду справи № 990/14/25 та передано справу до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення складу суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 лютого 2025 року для розгляду позовної заяви №П/990/14/25 визначено склад колегії суддів: Білак М.В. - головуючий суддя, судді: Кашпур О.В., Загороднюк А.Г., Мацедонська В.Е., Соколов В.М.

Суд, проаналізувавши сукупність наведених позивачем доводів та наданих на їх підтвердження доказів щодо поновлення строку звернення до суду, виходить з такого.

У цій справі першочергово вирішується питання поважності пропуску строку звернення до суду та поновлення пропущеного процесуального строку і лише у випадку його поновлення суд надає оцінку процесуальній дії, щодо вчинення якої пропущено процесуальний строк.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом і судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Як зазначала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі №9901/32/20, на яку посилався Суд в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Водночас, відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відтак встановлення судом поважності/неповажності причин пропуску процесуального строку можливе лише на підставі аналізу конкретних обставин, подій та послідовності дій суб`єкта правовідносин, які передували, зокрема, поданню позовної заяви.

При цьому, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що «вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження» (параграф 41).

Як слідує з позовної заяви та заяви про поновлення строку звернення до суду, рішенням Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 квітня 2018 року № 1073/2дп/15-18 суддю апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади судді. Рішенням Вищої ради правосуддя від 29 травня 2018 року № 1547/0/15-18 звільнено ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Відповідно до частини шостої статті 34 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» резолютивна частина рішення Вищої ради правосуддя, її органів оголошується публічно, безпосередньо після його ухвалення, а повний текст рішення оприлюднюється на офіційному веб-сайті Вищої ради правосуддя не пізніше ніж на сьомий день із дня його ухвалення, якщо інше не визначено законом.

Частинами четвертою та п`ятою статті 30 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» визначено, що інформація про дату, час і місце проведення засідання Вищої ради правосуддя, а також проект порядку денного засідання, крім випадків, передбачених регламентом Вищої ради правосуддя, оприлюднюється на офіційному веб-сайті Вищої ради правосуддя.

Особа, питання щодо якої має розглядатися Вищою радою правосуддя, повідомляється про такий розгляд не пізніш як за десять календарних днів до дня засідання, крім випадків, якщо законом не вимагається участь такої особи у засіданні, а також якщо інше не визначено цим Законом.

Позивач зазначає, що на засіданні Вищої ради правосуддя він не був присутній, рішення приймалося без його участі, резолютивна частина рішення, відповідно, не оголошувалась. Копії рішень були йому направлені лише після звернення до Вищої ради правосуддя та отримані 08 серпня 2018 року для ознайомлення, а тому судження Верховного Суду про його вчасне ознайомлення з оскаржуваним рішенням вважає неприпустимим та неправдивим.

У той же час, оскільки повний текст рішення оприлюднюється на офіційному веб-сайті Вищої ради правосуддя, то позивач не був позбавлений можливості з ним ознайомитися, враховуючи те, що позивач є зацікавленою особою, щодо нього вирішується питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності та подальше здійснення судочинства (працевлаштування).

Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються питання проходження/звільнення з публічної служби.

Частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк.

Позовну заяву ОСОБА_1 подав 14 січня 2025 року, тобто з пропуском встановленого місячного строку звернення до суду.

Посилання позивача на те, що рішення Вищої ради правосуддя від 29 травня 2018 року втратило чинність як незаконне (юридичну силу) та не є перешкодою для розгляду його заяви про звільнення у відставку, не свідчить про поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Дійсно, рішенням Вищої ради правосуддя від 06 лютого 2024 року було скасовано повністю рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 квітня 2018 року №1073/2дп/15-18 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 та закрито дисциплінарне провадження.

Такий висновок Вищою радою правосуддя зроблено з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду (у постанові від 08 вересня 2022 року у справі № 11-279сап21) та встановлених обставин дисциплінарної справи, відкритої після реалізації ОСОБА_1 свого права на відставку у грудні 2015 року та після досягнення ним граничного віку перебування на посаді судді.

Супровідним листом від 13 лютого 2024 року копію рішення Вищої ради правосуддя від 06 лютого 2024 року було надіслано позивачу на його поштову адресу.

Позивач у додаток до позовної заяви надав, зокрема, копію заяви від 10 березня 2024 року, у якій просив розглянути у пленарному складі питання про звільнення з посади судді апеляційного суду міста Києва у відставку. У обґрунтування такої заяви позивач посилався на рішення Вищої ради правосуддя від 06 лютого 2024 року про закриття дисциплінарного провадження.

З цього можна виснувати про обізнаність позивача про рішення Вищої ради правосуддя від 06 лютого 2024 року № 330/0/15-24 у березні 2024 року.

Позивач неодноразово звертався до Вищої ради правосуддя з заявами про звільнення у відставку, на що отримував листи з повідомленням про чинність рішення від 29 травня 2018 року № 1547/0/15-1/8 (про звільнення на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України) та ухвали від 13 серпня 2024 року (про залишення без розгляду заяви від 04 листопада 2023 року про звільнення з посади судді у відставку); відсутність інформації щодо оскарження в судовому порядку зазначених рішення та ухвали. Також у таких листах вказувалося, що порядок оскарження рішення Вищої ради правосуддя, її органів визначено статтею 35 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

Так, частиною першою статті 35 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» визначено, що рішення Вищої ради правосуддя може бути оскаржене до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

На підставі викладеного, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що Кодексом адміністративного судочинства України та Законом України «Про Вищу раду правосуддя» встановлено саме судовий порядок оскарження рішення Вищої ради правосуддя, її органів, а не будь-який інший.

Отже, незважаючи на переконання позивача про формальний характер оскаржуваного рішення Вищої ради правосуддя від 29 травня 2018 року, втрату ним чинності як незаконного, таке рішення може бути скасовано у судовому порядку за результатами розгляду позовної заяви, поданої до Верховного Суду особою, чиї права, свободи та інтереси порушено.

Позивач у своїй заяві про поновлення строку звернення до суду звертає також увагу на непропорційно великий період часу нерозгляду Вищою радою правосуддя його заяви про звільнення у відставку, чим порушено його право.

З цього приводу слід зазначити, що позовні вимоги заявлені про визнання протиправним та скасування рішення від 29 травня 2018 року, а також ухвали від 05 червня 2018 року, а не про визнання протиправними дій/бездіяльності Вищої ради правосуддя.

Щодо незадовільного стану здоров`я позивача, що на його переконання також є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, то слід зазначити, що у підтвердження цієї обставини позивач надав виписку із медичної карти стаціонарного хворого, відповідно до якої він перебував у стаціонарі з 27 грудня 2021 року по 10 січня 2022 року. Проте поважність причин пропуску процесуального строку за інший періоду часу до звернення у січні 2025 року до суду, такі докази не підтверджують.

Частинами першою та другою статті 123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до частин п`ятої та восьмої статті 169 КАС України суд повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що наведені позивачем підстави для поновлення пропущеного строку не можна визнати поважними, що має наслідком повернення позовної заяви.

Керуючись статтями 123, 169, 243, 248, 256, 266, 295 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними причини пропуску строку звернення до суду з позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення разом з доданими до неї документами повернути позивачеві.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Судді М.В. Білак

О.В. Кашпур

А.Г. Загороднюк

В.Е. Мацедонська

В.М. Соколов