Справа № 620/3277/24
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2025-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3277/24 Суддя (судді) першої інстанції: Сергій КЛОПОТ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Кобаля М.І., Файдюка В.В., при секретарі Присяжній Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Березнянської селищної ради Чернігівського району про визнання протиправним та скасування розпорядження, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Березнянської селищної ради Чернігівського району в якому просила:

- визнати розпорядження голови Березнянської селищної ради від 16.01.2024 № 7 незаконним та скасувати його;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера Березнянської селищної ради.

- стягнути з Березнянської селищної ради Чернігівського району на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з "26" грудня 2023 р. до дня поновлення на роботі.

- стягнути з Березнянської селищної ради Чернігівського району на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.

07 лютого 2025 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про участь в режимі відеоконференції .

Розглянувши означене клопотання суд зазначає, що положеннями статті 195 КАС України визначений порядок участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідно до частини першої та другої статті 195 КАС України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.

Беручи до уваги, що заяву про проведення судового засідання в режимі відеоконференції було подано із порушенням строку встановленого ст. 195 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для його задоволення.

У судовому засіданні позивачка підтримала вимоги своєї апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як було встановлено судом першої інстанції, 25 грудня 2023 року о 16:50 годин (в кінці робочого часу) головний бухгалтер Березнянської селищної ради ОСОБА_1 звернулась до секретаря селищної ради Мироненко Лариси Федорівни (яка на той час виконувала повноваження селищного голови) із заявою про звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Вказана заява була зареєстрована за вх.№ 02-32/106 від 25.12.2023 року.

26 грудня 2023 року секретарем селищної ради Мироненко Л.Ф. було відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, за відсутності законної підстави.

Позивачка, вважаючи, що її трудові відносини з відповідачем припинено, з 26 грудня 2023 року на роботу не виходила, до виконання своїх функціональних обов`язків не приступала.

Вказане підтверджується актами відсутності працівника на робочому місці і не заперечується позивачем.

Керуючий справами (секретар) виконавчого комітету Бисикало С.М. 26 грудня 2023 року, засобами телефонного зв`язку повідомив ОСОБА_1 про необхідність прибути до селищної ради та приступити до роботи.

Листами від 26.12.2023 року №02-32/2172 та 29.12.2023 року №02 32/2189 (відправлення підтверджується рекомендованими повідомленнями Укрпошта від 27.12.2023) від 29.12.2023 року ОСОБА_1 повідомлялось про необхідність прибуття на роботу та надання пояснень, щодо відсутності на робочому місці без поважних причин.

До 16.01.2024 року ОСОБА_1 на роботу не вийшла.

За результатами проведеного службового розслідування, а також у зв`язку із необхідністю організації нормального робочого процесу, було прийнято рішення звільнити ОСОБА_1 за ч.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин) з 16 січня 2024 року.

Не погодившись з оскаржуваним рішенням, вважаючи свої права порушеними, позивачка звернулась до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Трудові відносини всіх працівників в Україні врегульовані Кодексом законів про працю України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

За змістом статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Мобінг (цькування) - систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність (стаття 2-2 Кодексу законів про працю України).

Особи, які вважають, що вони зазнали мобінгу (цькування), мають право звернутися із скаргою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та/або до суду.

Для встановлення факту мобінгу має бути доказова база та відповідне звернення до уповноваженого органу та/або до суду.

Суд зазначає, що ці умови (підстави для звільнення) діють лише в тому випадку, коли факт мобінгу було офіційно доведено. Для цього потрібне рішення суду, яке набрало законної сили.

Відтак, суб`єктивна думка робітника щодо вчинення роботодавцем у відношенні нього мобінгу, за умови невжиття відповідних заходів щодо його припинення, не є самостійною та достатньою підставою для розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

У разі невиконання трудових обов`язків, що визначаються статутами, положеннями або правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовим колективом підприємств, установ, організацій, в тому числі за порушення режиму трудового часу, до працівника можуть бути застосовані заходи дисциплінарної відповідальності, а також інші заходи впливу щодо забезпечення дисципліни праці. За порушення трудової дисципліни до працівника можна застосувати такий захід стягнення, як догана (ч. 1 ст. 147 КЗпП). Роботодавець застосовує дисциплінарне стягнення безпосередньо за виявленням проступку, ст. 148 КЗпП.

Згідно з статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудова дисципліна у закладах, установах, організаціях на підприємствах забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. Щодо окремих не сумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування під час виконання своїх посадових обов`язків зобов`язані неухильно дотримуватись загальновизнаних етичних норм поведінки, бути доброзичливими та ввічливими, дотримуватись високої культури спілкування, з повагою ставитись до прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, об`єднань громадян, інших юридичних осіб.

Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування своєю поведінкою мають зміцнювати авторитет державної служби і служби в органах місцевого самоврядування, а також позитивну репутацію державних органів та органів місцевого самоврядування.

Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, під час виконання своїх посадових обов`язків, повинні проявляти стриманість у разі критики чи образ з боку громадян, зауважувати щодо неприйнятності такої поведінки і необхідності дотримання норм ввічливого спілкування.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Допущення працівником прогулу без поважних причин може стати підставою для прийняття роботодавцем рішення про звільнення такого працівника. При цьому варто зазначити, що прогулом визнається не лише відсутність працівника на роботі протягом усього робочого дня, а й відсутність більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня.

Обов`язковою умовою такого звільнення є відсутність у працівника поважної причини невиходу на роботу.

Судом не встановлено, а позивачем не було наведено поважних причин не виходу на роботу, а факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці в Березнянській селищній раді зафіксовано актами про відсутність на роботі та доповідними записками.

Відсутність головного бухгалтера ОСОБА_1 відображалась в табелі обліку робочого часу. Заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалась за відсутності поважної причини не виходу на роботу (ст. 94 КЗпП України).

Після виявлення та фіксування факту відсутності ОСОБА_1 на робочому місці відповідачем було вжито ряд заходів для з`ясування причин такої відсутності, а саме.

1. Повідомлено ОСОБА_1 за особистим номером телефону, а також у застосунках Viber та Telegram.

2. Направлено рекомендовані листи з повідомленням про неможливість звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, за відсутності рішення суду про встановлення факту мобінгу, яке вступило в законну силу, а також пропозицію приступити до роботи, надати пояснення щодо відсутності на робочому місці, наголошено на важливості продовження робочого процесу, необхідності виконання (посадових обов`язків) функцій головного бухгалтера, забезпечення подання річної звітності за 2023 рік, необхідність продовження штатного робочого процесу.

3. Проведено службове розслідування. Відповідно до розпорядження селищного голови Березнянської селищної ради Павленко В.М. від 02 січня 2024 року № 1 Про проведення службового розслідування.

4. Затребувано письмові пояснення про причини невиходу на роботу.

5. Головному бухгалтеру ОСОБА_1 направлена вимога про надання письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі, листи надсилалися на адресу реєстрації її місця проживання, а також це адреса фактичного проживання ОСОБА_1 . Листи вимоги надсилалися цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення.

6. За результатами службового розслідування складено акт, у якому відображаються результати вжитих заходів для з`ясування причин відсутності ОСОБА_1 на роботі.

За наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про підтвердження факту відсутності позивачки на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а тому відповідач мав законне права звільнити позивачку відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання розпорядження голови Березнянської селищної ради від 16.01.2024 № 7 незаконним та його скасування.

Позовні вимоги в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера Березнянської селищної ради, а також стягнення з Березнянської селищної ради Чернігівського району на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з "26" грудня 2023 р. до дня поновлення на роботі і моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. є похідними, а тому також не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя М.І.Кобаль

суддя В.В.Файдюк