Справа № 200/3560/23
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2025-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2025 року Справа№200/3560/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) про:

- визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.06.2021 року по 19.06.2023 року включно;

- зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.06.2021 року по 19.06.2023 року включно в сумі 73684,98 гривень відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20.06.2023 року відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.12.2022 року у справі №200/17712/21 сплачено на його користь суму індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно в розмірі 61943,16 гривень.

Повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з ним при звільненні за період з 12.06.2021 року по 19.06.2023 року, тобто протягом 3 років.

Вказує, що оскільки його було виключено зі списків особового складу 11.06.2021 року, а останню виплату відповідачем здійснено 20.06.2023 року, то відповідачем затримано розрахунок з 12.06.2021 року по 19.06.2023 року на 738 днів.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 5000,00 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року апеляційну скаргу представника позивача Дяченка Олексія Володимировича задоволено частково.

Змінено рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 200/3560/23.

В абзаці третьому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 200/3560/23 слова і цифри «5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок» замінено словами і цифрами «18171 (вісімнадцять тисяч сто сімдесят одна) гривня 64 копійки».

Залишено без змін в іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 200/3560/23.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Дяченко Олексій Володимирович задоволено частково.

Скасовано рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року у справі №200/3560/23.

Справу направлено на новий судовий розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

30 грудня 2024 року справа надійшла до Донецького окружного адміністративного суду. За наслідком автоматичного розподілу вказаної судової справи, справу передано на розгляд судді Голубовій Л.Б.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 03 січня 2025 року дану адміністративну справу було прийнято до провадження судді Голубової Л.Б.

16.01.2025 року представником позивача подано заяву про зміну позовних вимог, в якій зазначає, що 29.10.2024 року на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2024 року у справі №200/3558/23 відповідачем сплачено позивачу індексацію-різницю грошового забезпечення у фіксованій величині 4405,56 грн. в місяць за період з 01.03.2018 року по 11.06.2021 року у загальній сумі 170830,73 грн., із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09.09.2024 року у справі №200/4533/24 зобов`язано відповідача:

- здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивача з 30.01.2020 року по 31.12.2020 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;

- здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивача з 30.01.2020 року по 11.06.2021 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, грошової компенсації за невикористані 98 днів щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 2021 роки, одноразової допомоги при звільненні за 22 календарних роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

25.12.2024 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09.09.2024 року у справі №200/4533/24 відповідачем сплачено позивачу перерахунок грошового забезпечення за період з 30.01.2020 року по 11.06.2021 року у загальній сумі 158177,36 грн., із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою.

Таким чином, зазначеними судовими рішеннями та повідомленнями про надходження коштів повторно підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні з 12.06.2021 року, а представник позивача вважає, що роботодавець має нести відповідальність за кожним таким фактом, встановленим різними судовими рішеннями в майбутньому.

З зазначених причин позивач збільшує розмір вимог та просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.06.2021 року по 24.12.2024 року.

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.06.2021 року по 24.12.2024 року у сумі 255 143 гривні 52 копійки.

Відтак, представник позивача вважає, що має право вимагати відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 12.06.2021 року по дату остаточного розрахунку окремо за кожним судовим рішенням.

Відповідно до приписів частини третьої статті 47 КАС України зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною першою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Відповідачем надано письмовий відзив від 17.01.2025 року. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13.12.2022 року у справі № 200/17712/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій і бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 з урахуванням раніше виплачених сум.

Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання вказаного рішення здійснено нарахування та виплату позивачу грошових коштів у сумі 61 943,16 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 19.06.2023 № 3935, яка наявна в матеріалах справи.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2024 у справі №200/3558/23 зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити позивачу індексацію-різницю грошового забезпечення 4405,56 гривень в місяць у загальній сумі 173 432,21 гривень за період з 01.03.2018 по 11.06.2021 включно відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

27.10.2024 на виконання вказаного рішення суду військовою частиною НОМЕР_1 нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі 170 830,73 грн. (платіжна інструкція долучається).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09.09.2024 у справі №200/4533/24 зобов`язано відповідача: здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивача з 30.01.2020 по 31.12.2020, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум; - здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивача з 30.01.2020 по 11.06.2021, грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, грошової компенсації за невикористані 98 днів щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 2021 роки, одноразової допомоги при звільненні за 22 календарних роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

24.12.2024 на виконання вказаного рішення суду військовою частиною НОМЕР_1 здійснено перерахунок та виплачено грошового забезпечення та інших видів винагород у сумі 158177,36 грн.

Наголошує, що за правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану суму.

Відповідно, військовою частиною НОМЕР_1 в день виключення зі списків особового складу 11.06.2021 було здійснено виплату позивачу неоспорюваної суми.

В контексті подібних спірних правовідносин Верховний Суд неодноразово зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Наголошує, що військова частина НОМЕР_1 знаходилася у місті Маріуполі Донецької області, тому затримка виконання рішень судів військовою частиною НОМЕР_1 пов`язана з обставинами непереборної сили, які не залежали від дій чи волі відповідача, що підтверджується листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1.

З зазначених причин відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України даний предмет спору віднесено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що відповідача у відповідності до норм законодавства повідомлено про наявність позову.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_3 . Згідно з паспортними даними позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 30.04.2015 року.

Позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 з 29.07.2003 року по 11.06.2021 року, що не заперечується відповідачем.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11.06.2021 № 354-ОС, майора ОСОБА_1 , звільненого з військової служби наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04.06.2021 № 277-ОС за підпунктом «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» і виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Остаточна дата закінчення проходження військової служби - 11 червня 2021 року.

Позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою від 22.09.2021 року, в якій просив провести перерахунок і доплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 11.06.2021 року.

Листом від 27.10.2021 року № 11756 відповідач відмовив позивачу в проведенні перерахунку, повідомивши, що індексація нарахована відповідно до діючого законодавства.

З зазначених причин позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі № 200/17712/21 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій і бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо застосування січня 2015 року як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 з урахуванням раніше виплачених сум. В решті позовних вимог відмовлено.

Відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.12.2022 року у справі №200/17712/21 сплачено на користь позивача суму індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно в розмірі 61943,16 гривень.

Повідомленням від 20.06.2023 року про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з ним при звільненні за період з 12.06.2021 року по 19.06.2023 року.

Окрім того, 29.10.2024 року на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2024 року у справі №200/3558/23 відповідачем сплачено позивачу індексацію-різницю грошового забезпечення у фіксованій величині 4405,56 гривень в місяць за період з 01.03.2018 року по 11.06.2021 року у загальній сумі 170830,73 гривень, із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується відповідною банківською випискою і підтверджується відповідачем.

Також рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09.09.2024 року у справі №200/4533/24 зобов`язано відповідача:

- здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивача з 30.01.2020 року по 31.12.2020 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;

- здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивача з 30.01.2020 року по 11.06.2021 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, грошової компенсації за невикористані 98 днів щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 2021 роки, одноразової допомоги при звільненні за 22 календарних роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

25.12.2024 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09.09.2024 року у справі №200/4533/24 відповідачем сплачено позивачу перерахунок грошового забезпечення за період з 30.01.2020 року по 11.06.2021 року у загальній сумі 158177,36 гривень, із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою і підтверджується відповідачем.

Наведені нарахування не спростовуються сторонами та підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, зазначеними вище судовими рішеннями та повідомленнями про надходження коштів неодноразово підтверджено один і той же факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні з 12.06.2021 року.

При цьому, представник позивача вважає, що роботодавець має нести багаторазово відповідальність несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні з 12.06.2021 року у вигляді стягнення середньої заробітної плати з роботодавця за кожною виплатою, передбаченою різними судовими рішеннями.

Тобто, позивач вважає, що з дати його звільнення з військової частини належить стягнути декілька середніх зарплат, починаючи з 12.06.2021 року по дату остаточного розрахунку з позивачем, а саме: 20.06.2023 року, 29.10.2024 року та 25.12.2024 року.

Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.06.2021року по 20.06.2023 року, 29.10.2024 року та 25.12.2024 року, суд виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України передбачено право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.

Згідно з статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Разом з тим, вказаними вище нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спор.

Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд робить висновок про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28.01.2021 у справі №240/11214/19, від 24.12.2020 у справі №340/401/20, від 05.08.2020 у справі №826/20350/16, від 15.07.2020 у справі №824/144/16-а, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.

При цьому, суд враховує, що за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, у редакції, чинній на час спірних правовідносин (далі по тексту - Порядок №100).

Пунктами 2, 8 Порядку №100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).

Відтак, Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців.

Таким чином, суд дійшов висновку, що необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.06.2021 року (перший день після виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) по 24.12.2024 року (останній день остаточного розрахунку) і позов підлягає частковому задоволенню.

Суд не бере до уваги намагання позивача отримати тричі середню заробітну плату з 12.06.2021 року по дату кожної виплати: 20.06.2023 року, 29.10.2024 року та 25.12.2024 року з огляду на приписи статті 61 Конституції України.

Стаття 61 Конституції України передбачає однозначний принцип: «ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення», і це стосується не тільки кримінальної чи цивільної відповідальності, а і адміністративної.

З зазначених підстав, як зазначено вище, розраховувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні слід за період з 12.06.2021 року (перший день після виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) по 24.12.2024 року (останній день остаточного розрахунку).

Крім того, суд зауважує, що Законом №2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, на час виключення позивача зі списків особового складу, стаття 117 КЗпП України не передбачала жодного обмеження періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Проте, на час проведення з позивачем повного розрахунку 24.12.2024 року, стаття 117 КЗпП України передбачає обмеження щодо максимального строку затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком - у шість місяців.

Період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, період стягнення середнього заробітку у цій справі поділяться на дві частини до та після 19 липня 2022 року, а саме:

1) період з 12 червня 2021 року до 18 липня 2022 року - до якого підлягають урахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, та висновки Верховного Суду (№ 480/3105/19), які стосуються безпосередньо цієї статті у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року;

2) період з 19 липня 2022 року до 24 грудня 2024 року - до якого підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.

Такий правовий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі, викладеною у постанові від 6 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, постанові ВС від 19 грудня 2024 року у даній справі.

У постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23 наведено правову позицію щодо права позивача на отримання компенсації передбаченої статтею 117 КЗпП України у зв`язку зі зверненням до роботодавця щодо виплати заборгованості після спливу певного проміжку часу:

«51. При цьому, Суд зазначає, що жодною нормою права не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що в свою чергу в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

52. Таким чином Верховний Суд констатує помилковість висновків суду апеляційної інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

53. Отже, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд апеляційної інстанції вирішив справу без повного та всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі».

Враховуючи висновки Верховного Суду, наведені в постанові від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 перший період затримки розрахунку при звільненні за період з 12.06.2021 року по 18.07.2022 року, тобто 401 день: - червень 2021 року 18 днів; - липень 2021 року 31 день; - серпень 2021 року 31 день; - вересень 2021 року 30 днів; - жовтень 2021 року 31 день; - листопад 2021 року 30 днів; - грудень 2021 року 31 день; - січень 2022 року 31 день; - лютий 2022 року 28 днів; - березень 2022 року 31 день; - квітень 2022 року 30 днів; - травень 2022 року 31 день; - червень 2022 року 30 днів; - липень 2022 року 18 днів.

Відповідно до довідки відповідача про нараховане грошове забезпечення позивача за 2021 рік сума грошового забезпечення за квітень 2021 року складає 19396,50 гривень за 30 днів, за травень 2021 року 19396,50 гривень за 31 день. Отже, середній заробіток за день складає 635,95 гривень (38793,00/61=635,95), у зв`язку з чим сума середнього заробітку за період з 12.06.2021 року по 18.07.2022 року складає 255015,95 гривень (401 день х 635,95 гривень середньоденне грошове забезпечення).

При цьому, суд звертає увагу на те, що невчасно виплачена (яка була нарахована та виплачена на виконання рішення суду у справі № 200/17712/21) позивачу складає - 61943,16 гривень, а середній заробіток за час затримки розрахунку, складає 255015,95 гривень, що значно перевищує розмір невчасно виплаченої індексації.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19.

Відтак, враховуючи правову позицію Верховного Суду, суд вважає за необхідне при визначенні розміру відшкодування врахувати наведені критерії оцінки розміру відшкодування за час розрахунку при звільненні.

Отже, суд вважає за необхідне застосування до даних правовідносин принцип справедливості та співмірності, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а.

Зокрема, істотність частки суми індексації в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 61943,16 гривень/255015,95 гривень (сума індексації/середній заробіток за час затримки розрахунку) = 0,242.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 635,95 гривень (середньоденне грошове забезпечення) х 0,242 (істотність частки) х 401 (днів затримки розрахунку) = 61713,86 гривень.

Таким чином, з урахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації) за період з 12.06.2021 року по 18.07.2022 року, становить 61713,86 гривень.

Щодо періоду затримки виплати грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року до 24 грудня 2024 року, суд зазначає, що за даний період підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.

Тобто, за період затримки з 19 липня 2022 року по 24 грудня 2024 року, підлягає період затримки за 6 місяців з 19.07.2022 року до 18.01.2023 року, що складає 184 дні: - липень 2022 року 13 днів; - серпень 2022 року 31 день; - вересень 2022 року 30 днів; - жовтень 2022 року 31 день; - листопад 2022 року 30 днів; - грудень 2022 року 31 день; - січень 2023 року 18 днів.

Отже, середньоденне грошове забезпечення за шість місяців затримки розрахунку при звільненні (з 19.07.2022 року до 18.01.2023 року включно) становить 117014,80 гривень (635,95 грн х 184 кількість днів).

Враховуючи вищезазначені обставини, загальна сума середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні складає 178728,66 гривень.

Відповідно до п.10 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, враховуючи п.10 ч.2 ст.245 КАС України, шляхом:

- визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.06.2021 року по 24.12.2024 року включно;

- стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 12.06.2021 року по 24.12.2024 року включно в розмірі 178728,66 гривень.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії підлягають частковому задоволенню.

За вимогами ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до пункту 13 статті 5 Закону України «Про судовий збір», учасники бойових дій у справах пов`язаних з порушенням їхніх прав звільняються від сплати судового збору, тому питання відшкодування судових витрат не вирішується.

На підставі положень ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.06.2021 року по 24.12.2024 року.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 12.06.2021 року по 24.12.2024 року в розмірі 178728 (сто сімдесят вісім тисяч сімсот двадцять вісім) гривень 66 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 11 лютого 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Б. Голубова