Справа № 620/7862/24
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2025-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/7862/24 Головуючий у 1 інстанції: Бородавкіна С.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Заїки М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання неправомірними та скасування рішень і вимоги, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернігівській області, в якому просив:

- визнати неправомірними та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску №1181/24-06-23 від 02.04.2021 року на загальну суму 40 572,32 грн., рішення №1182/24-06-23 від 02.04.2021 року про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом 2464 на загальну суму 1020 грн. та вимогу ГУ ДПС у Чернігівській області про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-3643-13 від 14.06.2021 на суму 41592,32 грн.;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Чернігівській області привести у відповідність облік сплаченого єдиного внеску ОСОБА_1 та скасувати всі нарахування, які відбулись внаслідок винесення оскаржуваних вимог та які були нараховані в автоматичному режимі в сумі 41592,32 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС у Чернігівській області від 02.04.2021 №1181/24-06-23 в частині нарахування ОСОБА_1 штрафу в розмірі 771,85 грн. та пені в розмірі 7259,66 грн. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Чернігівській області про сплату боргу (недоїмки) від 14.06.2021 №Ф-3643-13 в частині визначення заборгованості по сплаті єдиного внеску у сумі 8031,51 грн. Зобов`язано Головне управління ДПС у Чернігівській області привести у відповідність інтегровану картку ОСОБА_1 з обліку єдиного внеску шляхом виключення відомостей щодо нарахування сум єдиного внеску за період з 01.03.2014 по 21.04.2015 на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а також штрафу у розмірі 771,85 грн. та пені у розмірі 7259,66 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 4233 грн. 88 коп.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління ДПС у Чернігівській області звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що пункт 9-2 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не містять норми щодо звільнення від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичних осіб-підприємців, прийнятих на військову службу за контрактом. На переконання апелянта, проходження військової служби за контрактом є добровільним волевиявленням особи, тобто, особа, що укладає контракт, не призивається на військову службу, а приймається на таку службу за її власним бажанням. За таких обставин, якщо фізична особа-підприємець проходить військову службу за контрактом, то вона зобов`язана своєчасно та в повному обсязі нараховувати і сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. З огляду на зазначене, Головне управління ДПС у Чернігівській області приймаючи оскаржувану вимогу діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, в апеляційному порядку підлягає перегляду рішення суду першої інстанції виключно в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 у період з 10.05.2012 по 20.05.2019 був зареєстрований, як фізична особа-підприємець, був платником єдиного податку 2 групи, про що йому видано відповідне свідоцтво.

У облікових даних Головного управління ДПС у Чернігівській області щодо ОСОБА_1 відображено: «стан 11 - припинено, але не знято з обліку».

Відповідно до інформації, відображеної в ІКП ОСОБА_1 , станом на 19.04.2019 за платежем «єдиний внесок» у позивача обліковувався податковий борг в сумі 31461,25 грн. (за період 2014-2019 роки), сплачений 11.08.2020.

За несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування рішенням Головного управління ДПС у Чернігівській області від 02.04.2021 №1181/24-06-23 до нього застосовано штрафні санкції в загальній сумі 6344,76 грн. (264,67 грн. за період з 23.04.2014 по 31.07.2020 та 6080,09 грн. за період з 21.01.2015 по 11.08.2020), а також, пеню в сумі 34227,56 грн.

Рішенням Головного управління ДПС у Чернігівській області від 02 квітня 2021 року №1182/24-06-23 до ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції за неподання звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», за період з 2014-2019 роки в сумі 1020,00 грн.

У зв`язку із наявністю в ІКП ОСОБА_1 заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в загальній сумі 41529,32 грн., Головним управлінням ДПС у Чернігівській області 14 червня 2021 року винесено відповідну вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3643-13.

Не погоджуючись із вищевказаними рішеннями податкового органу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами пункту 2 частини 1 статті 1 вищевказаного Закону, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI, єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

За приписами пунктів 1-2 частини 2 статті 6 Закону №2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.

Отже, особа зареєстрована, як фізична особа-підприємець, зобов`язана сплачувати єдиний внесок у визначеному Законом №2464-VI розмірі та подавати відповідну звітність.

При цьому, необхідною умовою для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності, а з 2017 року - в незалежності від отримання доходу від такої діяльності.

Частиною 1 статті 25 Закону №2464-VI передбачено, що рішення, прийняті податковими органами та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 25 Закону №2464-VI, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Положеннями частини 4 статті 25 Закону №2464-VI закріплено, що податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на 22.03.2014 в ІКП ОСОБА_1 по коду бюджетної класифікації 71040000 рахувалась переплата в сумі 475,02 грн.

Відповідач зазначив, що, згідно алгоритму автоматичного розрахунку щоквартальних нарахувань сум єдиного внеску, передбаченого для платників, що обрали спрощену систему оподаткування, в ІКП ОСОБА_1 проходили нарахування єдиного внеску за період з 22.03.2014 по 18.03.2015, а саме: по терміну сплати 22.04.2014 в сумі 1267,95 грн. за перший квартал 2014 року, після чого виник борг в сумі 792,93 грн. (погашено 23.04.2014); по терміну сплати 21.07.2014 в сумі 1267,95 грн. за другий квартал 2014 року, після чого виник борг в сумі 792,93 грн. (погашено 07.08.2014); по терміну сплати 20.10.2014 в сумі 1267,95 грн. за третій квартал 2014 року, після чого виник борг в сумі 1060,88 грн. (погашено 31.07.2020); по терміну сплати 20.01.2015 в сумі 1267,95 грн. за четвертий квартал 2014 року, після чого виник борг в сумі 1267,95 грн. (погашено 31.07.2020). Всі подальші нарахування, які відбувались після 18.03.2015, сплачені позивачем 11.08.2020.

Після погашення податкового боргу, на підставі частини 10 та пункту 2 статті 25 Закону №2464-VI, до ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції в розмірі 6344,76 грн. (264,67 грн. за період з 23.04.2014 до 31.07.2020 та 6080,09 грн. за період з 21.01.2015 по 11.08.2020) і нараховано пеню в сумі 34227,56 грн. за період з 23.04.2014 по 11.08.2020.

В свою чергу, позивач звертає увагу на те, що він фактично не здійснював та не міг здійснювати підприємницьку діяльність на території України, а також, не міг подавати за встановленою формою звітність, передбачену Законом №2464-VI, оскільки, був призваний у Збройні Сили України по мобілізації.

Так, згідно записів у військовому квитку ОСОБА_1 у період з 22.03.2014 по 18.03.2015, з 02.09.2020 по 06.10.2021 він проходив військову службу по мобілізації. З 24.02.2022 позивач проходить військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 15-18).

08 червня 2014 року набрав чинності Закон України від 20.05.2014 №1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» (далі - Закон №1275-VII), яким розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» доповнено пунктом 9-2.

Відповідно пунктом 9-2 вищевказаного Закону №1275-VII, під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якщо вони не є роботодавцями.

Підставою для такого звільнення є заява фізичної особи - підприємця та копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які подаються до органу доходів і зборів фізичною особою - підприємцем протягом 10 днів після її демобілізації. Якщо демобілізована фізична особа - підприємець перебуває на лікуванні (реабілітації) у зв`язку з виконанням обов`язків під час мобілізації, заява і копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, подаються протягом 10 днів після закінчення її лікування (реабілітації).

Також, Законом № 1275-VII встановлено, що цей пункт застосовується з першого дня мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», та протягом усього особливого періоду.

Аналогічні норми містяться і в Інструкції «Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затверджений наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449.

Зокрема, пунктом 7 розділу ІV вказаної Інструкції визначено, що протягом особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники, визначені підпунктами 3 та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, які призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, якщо вони не є роботодавцями.

Тобто, вказані платники звільняються від виконання обов`язків платника єдиного внеску, якщо вони не є роботодавцями, з першого календарного дня місяця призову на військову службу під час мобілізації платника до останнього календарного дня місяця, в якому платника було демобілізовано або завершено його лікування (реабілітацію).

Таким чином, пунктом 9-2 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-VI (із змінами внесеними Законом №1275-VII) та пункту 7 Інструкції передбачено, що підставою для звільнення від виконання обов`язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», є:

- призов на військову службу під час мобілізації;

- або залучення до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу.

Отже, за змістом пункту 9-2 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI, для настання передбачуваних наслідків, а саме: звільнення від виконання обов`язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», визначальним є те, що особа призвана на військову службу під час мобілізації або ж залучена до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, при цьому не є роботодавцем.

Матеріалами справи підтверджується, що у період з 22 березня 2014 року по 18 березня 2015 року ОСОБА_1 проходив військову службу під час мобілізації в особливий період.

Разом з тим апелянт вказує, що пункт 9-2 Закону не містять норми щодо звільнення від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичних осіб-підприємців, прийнятих на військову службу за контрактом.

На переконання апелянта, проходження військової служби за контрактом є добровільним волевиявленням особи, тобто, особа, що укладає контракт, не призивається на військову службу, а приймається на таку службу за її власним бажанням. За таких обставин, якщо фізична особа-підприємець проходить військову службу за контрактом, то вона зобов`язана своєчасно та в повному обсязі нараховувати і сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Колегія суддів вважає вищевказані доводи апелянта необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно частини 1 статті 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Отже, з наведеної законодавчої норми слідує, що особи, які призиваються під час мобілізації, на особливий період, можуть виконувати обов`язки військової служби як з укладенням контракту так і без нього. Така правова ситуація як укладення контракту, не змінює статусу осіб, які виконують обов`язки військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що норми пункту 9-2 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-VI, які звільняють фізичних-осіб підприємців призваних в порядку мобілізації, на особливий період від сплати єдиного внеску на весь строк служби, поширюють свою дію і на позивача.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 04 лютого 2020 року у справі №260/117/19.

Враховуючи вищезазначене, судом першої інстанції обґрунтовано визнано протиправним та скасовано рішення відповідача від 02.04.2021 №1181/24-06-23 в частині нарахування позивачу штрафу в розмірі 771,85 грн. та пені в розмірі 7259,66 грн., а також, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.06.2021 №Ф-3643-13 в частині визначення заборгованості по сплаті єдиного внеску у сумі 8031,51 грн.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Заїка М.М.