Справа № 480/265/25
Суддя: С.М. Гелета
Дата ухвалення: 2025-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про повернення позовної заяви
10 лютого 2025 року Справа № 480/265/25
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Гелети С.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування постанови,
В С Т А Н О В И В:
До Сумського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області, і просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колоса Романа Володимировича від 24.01.2024 про закінчення виконавчого провадження №72864284.
Ухвалою суду від 15.01.2025 позовну заяву залишено без руху у зв`язку із пропуском строку звернення до суду та надано строк для усунення недоліків. Крім іншого, зазначено, що позивачу необхідно надати суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, у якій зазначити дату отримання спірної постанови від 24.01.2024, зазначити причини пропуску строку звернення до суду із вимогами скасування постанови від 24.01.2024 та докази поважності причин пропуску такого строку, а також надати докази сплати судового збору.
Враховуючи те, що представник позивача частково усунув недоліки позовної заяви, надалися докази сплати судового збору, клопотання про поновлення строку звернення до суду, для забезпечення права позивача надати докази в обґрунтування заявлених клопотань та поважності причин пропуску строку звернення до суду, судом ухвалою від 27.01.2025 для належного розгляду клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, суд продовжив позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви та надання доказів в обґрунтування поданої заяви, зазначити дату отримання спірної постанови позивачем від 24.01.2024, зазначити причини пропуску строку звернення до суду із вимогами скасування постанови від 24.01.2024 у період з 04.02.2024 до 14.01.2025, а також надати докази поважності причин пропуску такого строку
Від представника позивача надійшли письмові пояснення від 27.01.2025 в яких зазначається, що всі обставини, які заважали позивачу звернутися своєчасно до суду наведені в попередньо поданій заяві, яку суд не розглянув, а тому при ухваленні остаточного рішення представник позивача просить обґрунтувати подане клопотання про поновлення строку звернення до суду.
Позивач зареєстрований в підсистемі «Електронний суд», ухвали суду від 15.01.2025, від 27.01.2025 отримав, в установлений судом граничний строк (до 07.02.2025 включно) жодних письмових пояснень, додаткових обґрунтувань, доказів стосовно підстав поважності причин пропуску строку звернення до суду не надав. Жодних інших додаткових пояснень чи клопотань від представника позивача також не надано в установлений судом граничний строк надано не було.
Розглянувши матеріали адміністративного позову та клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду, судом зазначається наступне.
Представник позивача в заяві від 23.01.2025 щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду зазначає про те, що з часу закінчення виконавчого провадження судове рішення залишається невиконаним, кошти позивачу на виконання судового рішення не перераховані. З моменту закінчення виконавчого провадження минув рік, але для позивача нічого не змінилося. Позивач думав, що війна впливає на захист його права, але ОСОБА_1 усвідомив, що державний виконавець зловживав його довірою, ввів в оману. Позивачу завдано шкоду і він може втратити майнове право на заборгованість пенсії , і ця шкода є істотною, оскільки сумарно дорівнює пенсії ОСОБА_1 більше ніж два роки.
13.01.2025 ОСОБА_1 звернувся за правничою допомогою, представником надіслано запит до правоохоронних органів про надання інформації про притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб ПФУ, за невиконання судового рішення, але відповіді представник не отримав. Введення в оману (повідомлення державним виконавцем недостовірних відомостей щодо вжиття всіх заходів для виконання рішення суду) та зловживання довірою (приховування істотних обставин щодо неефективності звернення до правоохоронних органів) є формою протиправного впливу. Побічною метою такого впливу є примус потерпілого вчинити дії або утриматися від дій на шкоду собі. Протиправний вплив є обставиною непереборної сили. Зазначає, що позивач повірив державному виконавцю собі на шкоду. Наслідки цього протиправного, шкідливого впливу є триваючими, а тому вплив може бути усунений у разі поновлення строку оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження.
Принцип верховенства права полягає у необхідності виконати остаточне рішення суду і це можливо зробити у справі №480/4429/22. Адже закон не обмежує ні державного виконавця, ні самого стягувача у кількості звернень до суду для зміни способу виконання його рішення, а засади верховенства права не можуть слугувати способом легітимізації обману.
Дослідивши матеріали позовної заяви та заяви про поновлення пропущеного строку, суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України) визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
За приписами частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду в розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.
Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany)
Право на доступ до правосуддя в Україні, як і в більшості держав світу, не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.
У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії", зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PЙREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).
Відповідно до частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною 1 статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При визначенні початку вказаного строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.
Оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, слід виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (або кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.287 КАС України позовна заява може бути подана до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивач просить скасувати постанову державного виконавця від 24.01.2024 про закінчення виконавчого провадження №72864284. Позивач спірну постанову отримав, про що надано конверт поштового відправлення.
Разом із тим, до суду позивач із вимогами про скасування постанови від 24.01.2024 №52314137 звернувся 14.01.2025, тобто через значний строк після прийняття спірної постанови.
Судом зобов`язуватися позивача зазначити дату отримання спірної постанови, судом зазначалося про необхідність обґрунтувати та зазначити причини пропуску строку звернення до суду із вимогами скасування постанови від 24.01.2024 у період з 04.02.2024 (десятиденний строк з дня прийняття спірної постанови) до 14.01.2025 (дня подання позовної заяви до суду).
При цьому вимоги судової ухвали позивачем не виконано, письмових пояснень та доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду в період з 04.02.2024 до 13.01.2024 не надано.
Згідно супровідного листа від 24.01.2024 державний виконавець направив як позивачу, так і до суду в межах справи №480/4429/22 копію постанови від 24.01.2024.
Відповідно до інформації системи «Діловодство спеціалізованого суду» постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з виконавчим листом справа №480/4429/22 отримана судом 30.01.2024.
Факт отримання постанови позивач не заперечує, але представник позивача зазначає, що не оскарження тривалого часу постанови зумовлювало довіру до дій виконавця, що не може судом не може бути визнано як поважність причин пропуску строку звернення до суду.
В даному випадку, строки звернення до суду врегульовані нормами Закону України «Про виконавче провадження» та КАС України.
Усталеною є практика Верховного Суду, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів та зміг вчинити дії, направлені на їх відновлення.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі 826/5240/18.
Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

При вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущений; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року N 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Стосовно посилання на те, що позивач лише 13.01.2025 звернувся за правничою допомогою, суд зазначає наступне.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це установлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).

Якщо цей день установити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Процесуальні строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Суд зауважує, що факт звернення позивача за правовою допомогою не змінює моменту, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі, якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання відповідної інформації, тощо. Більше того, позивач не був позбавлений права звернення за юридичною допомогою раніше.

Слід звернути увагу на пряму норму Конституції України (стаття 68), якою визначено, що незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.11.2025 по справі № 160/33822/23 адміністративне провадження № К/990/10476/24, яка враховується судом під час розгляду даної справи.

Незнання через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Судом в ухвалі про залишення без руху зазначалося про необхідність позивачу надати письмові пояснення та докази того, що позивач в період з 04.02.2025 до 13.01.2025 не міг звернутися за правничою допомогою , але жодних доводів стосовно того чому позивач за правовою допомогою не міг зробити цього раніше, ним не наведено.

За наведених обставин та з огляду на ненадання позивачем будь-яких належних доказів на підтвердження поважності причини пропуску строку звернення до суду, викладені позивачем обставини у заяві про поновлення строку звернення до суду не можуть бути визнані поважними, оскільки такі причини не носять ознак об`єктивності та непереборності безпосередньо для позивача, а реалізація останнім права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого права.

Суд зазначає, що посилання представника позивача на втрату майнового права на заборгованість пенсії при виконанні судового рішення по справі №480/4429/22, судом не може бути визнано підставою для вирішення питання поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду із адміністративним позовом про скасування постанови від 24.01.2024.

Суд звертає увагу, що зазначені обставини та процесуальні питання, пов`язані із виконанням судових рішень в адміністративних справах врегульовано нормами КАС України.

Зокрема, 19.12.2024 набрав чинності Закон України від 21.11.2024 №4094-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень» (далі - Закон №4094-ІХ), яким статтю 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено у новій редакції, а КАС України доповнено статтями 381-1, 382-1, 382-2, 382-3.

Крім того, внесено зміни до ст. 378 КАС України, та частину 3 ст. 378 КАС України доповнено новим абзацом, яким передбачено, що невиконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, яке набрало законної сили, щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг протягом двох місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з такого суб`єкта владних повноважень відповідних виплат..

Згідно із пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №4094-ІХ справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Законом, розглядаються з урахуванням особливостей, що діють після набрання чинності цим Законом.

Таким чином позивач має право як на подання відповідної заяви в межах справи №480/4492/22 про встановлення судового контролю, або заяви про зміну порядку та способу виконання судового рішення по справі №480/4492/22, в порядку, передбаченому нормами КАС України в разі невиконання судового рішення відповідачем по справі.

При цьому зазначені обставини не впливають на строки звернення позивачем до суду щодо скасування постанови від 24.01.2024, строк оскарження який встановлено як нормами Закону України «Про виконавче провадження», так і нормами КАС України, які позивачем були пропущені без поважних причин.

За приписами частини 1 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно з частиною 2 статті 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною 2 статті 123 цього Кодексу.

Оскільки позивач звернулася до суду з даним позовом після закінчення встановленого законом строку, а вказані в заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду не можуть бути визнані поважними, суд вважає за необхідне повернути позовну заяву позивачу.

Разом з тим, ч. 8 ст. 169 КАС України передбачено, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись ст.ст. 169, 248, 256, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В:

Визнати неповажними причини пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування постанови від 24.01.2025, викладені представником Самойленка О.М. у клопотанні від 23.01.2025.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування постанови Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колоса Романа Володимировича від 24.01.2024 про закінчення виконавчого провадження №72864284 - повернути позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду в п`ятнадцятиденний строк з дня складання ухвали.

Суддя С.М. Гелета