Справа № 160/32784/23
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2025-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 лютого 2025 року м. Дніпросправа № 160/32784/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

за участю секретаря судового засідання Личкатої Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону та на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року (суддя Кучугурна Н.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, в якій просив:

- визнати протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні та про відмову у виплаті середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні 14 вересня 2023 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- стягнути із Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при його звільненні за період з 14 вересня 2023 року по день фактичного розрахунку;

- визнати протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме щодо невиплати одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 120 Кодексу законів про працю України, ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.1998 № 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість», в розмірі посадового окладу прокурора окружної прокуратори, визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» в 2023 році (40 000 грн);

- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Східного регіону провести повний розрахунок при звільненні та виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одноразову грошову допомогу, передбачену ст. 120 Кодексу законів про працю України, ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №255 від 02.03.1998 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість», в розмірі посадового окладу прокурора окружної прокуратори, визначеного згідно ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» в 2023 році.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року задоволено частково позовні вимоги, а саме суд:

Визнав протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 120 Кодексу законів про працю України, ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.1998 № 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість», в розмірі посадового окладу прокурора окружної прокуратори, визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» в 2023 році.

Зобов`язав Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Східного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену ст. 120 Кодексу законів про працю України, ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №255 від 02.03.1998 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість», в розмірі посадового окладу прокурора окружної прокуратори, визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» в 2023 році, з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовив.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовної заяви в цій частині.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду щодо часткового задоволення позовної заяви є незаконним та необґрунтованим, оскільки прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що є підставою для його скасування та ухвалення нового судового рішення.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним. розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями (з 19.07.2022). Тобто, наразі належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові. Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі №560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22 та від 28.06.2023 у справі №560/11489/22.

Таким чином, висновки Верховного суду щодо застосування приписів чинної редакції статті 117 КЗпП України свідчать про те, що з 19.07.2022, законодавець обмежив виплату роботодавцем працівнику середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні шістьма місяцями, без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Судом не враховані вказані висновки Верховного Суду та зроблено висновок про передчасність позовних вимог про виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

День фактичного розрахунку та виплати одноразової грошової допомоги, згідно оскаржуваного рішення суду від 07.10.2024, не випливає на розмір виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскільки після звільнення з 14.09.2023 минуло більше одного року, а суд мав право визначити стягнути з Відповідача вказаний середній заробіток за шість місяців, що відповідає чинній редакції ст.117 КЗпП України та практиці Верховного суду.

Відповідач повністю не визнавав позовні вимоги та заперечує свій обов`язок виплачувати середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Щодо визначення розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зазначає, що згідно розрахункових листів, в липні 2023 року ОСОБА_1 , нараховано заробітну плату в сумі 55428,57 грн, за серпень 2023 року було нараховано 4464,53 грн. (перебував на лікарняному), а всього за останні два місяці роботи перед звільненням нараховано - 59893,1 грн. При цьому, в липні- серпні 2023 року фактично відпрацьовано 20 робочих днів, з урахуванням перебування на лікарняних (тимчасової непрацездатності), згідно даних електронного порталу ПФУ та табелів обліку використання робочого часу.

Отже, середньоденна заробітна плата за цей період становить 2994,6 грн. (сума 59893,1 грн. поділена на 20 фактично відпрацьованих робочих днів протягом двох місяців).

Після звільнення у порядку переведення до іншого органу прокуратури, тобто з 14.09.2023, минуло більше року.

Таким чином, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону зобов`язана виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (з 14.09.2023) за шість місяців, що складає 389 298 грн.

Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначає, що згідно з частиною третьою статті 120 КЗпП України, працівникам, які переїжджають у зв`язку з прийомом їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються компенсації і надаються гарантії, зазначені в частині другій цієї статті, крім виплати одноразової допомоги, яка цим працівникам може бути виплачена за погодженням сторін.

Так, ОСОБА_1 05.09.2023 звернувся до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону із заявою у якій зазначив, що ним отримано лист прокуратури про позитивне вирішення питання переведення його до органів прокуратури Дніпропетровської області, повідомивши про перебування його у відпустці з 04.09.2023 по 08.09.2023. У додаток ОСОБА_1 направив заяву про звільнення із займаної посади в порядку переведення до органів прокуратури Дніпропетровської області.

Окрім цього, ОСОБА_1 направив заяву на виплату одноразової допомоги згідно зі ст.120 Кодексу законів про працю України, ст.12 Закону України «Про оплату праці» та п. 1 постанови КМУ № 255 від 02.03.1998 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість».

У відповідь на запит, листом керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону від 14.09.2023 № 15-271вих-23 ОСОБА_1 було повідомлено, що відділом фінансово-планової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності будуть вжиті заходи для своєчасного розрахунку у разі звільнення, в тому числі з виплати одноразової допомоги згідно зі ст. 120 Кодексу законів про працю України, ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.1998 №255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість».

У подальшому позивачем на адресу Спеціалізованої прокуратури у сфері' оборони Східного регіону 02.10.2024 скеровано запит про надання письмової інформації з відповідним обґрунтуванням щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової допомоги у зв`язку із переведення на роботу з м. Запоріжжя до м. Кривий Ріг, згідно з наказом керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону №256к від 10.07.2023.

У відповідь на вказаний запит, листом заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону від 16.10.2023 № 14-212вих-23 ОСОБА_1 було повідомлено, що відповідно до п. 5 постанови КМУ від 02.03.1998 № 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість» працівник зобов`язаний повністю повернути кошти, виплачені йому у зв`язку з переїздом на роботу в іншу місцевість відповідно до пункту 1 цієї постанови, якщо він до закінчення строку роботи, передбаченого законодавством або обумовленого при переведенні, направленні або прийнятті на роботу, а за відсутності визначеного строку - до закінчення одного року роботи звільнився за власним бажанням / поважної причини або був звільнений відповідно до законодавства.

Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано випадки, коли переведення відбувається або в межах однієї місцевості або переведення до іншої місцевості. Законодавством чітко не визначено що включає в себе таке поняття як «інша місцевість».

Верховний Суд у постанові від 17.10.2019 у справі № 420/5192/18 дійшов до правового висновку, що у даному випадку застосуванню підлягає стаття 32 КЗпП України, якою визначено, що переведення особи до іншої місцевості можливе лише за її згоди, крім випадків, визначених статтею 33 КЗпП України.

Таким чином, враховуючи, що позивач звільнився із займаної посади за власним бажанням з 14.09.2023, в той час як переведення позивача на роботу з м.Запоріжжя до м.Кривий Ріг відбулося 10.07.2023, тобто до закінчення одного року роботи, то відсутні правові підстави для виплати останньому одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить залишити її без задоволення, задовольнити апеляційну скаргу позивача, скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та прийняти нове судове рішення у цій частині, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що відповідач до цього часу не спростував, що неправомірно не виплатив одноразову грошову допомогу, право на отримання якої, ОСОБА_1 , набув після переведення з посади прокурора Мелітопольського відділу Запорізької спеціалізованої прокуратури (м. Запоріжжя) на посаду прокурора Криворізької спеціалізованої прокуратури (м. Кривий Ріг), згідно наказу керівника Спеціалізованої прокуратури Східного регіону за №256к від 10.07.2023.

Причини невиплати допомоги відповідач не пояснював.

Відповідач посилається на вимоги ч.3 ст. 120 КЗпП України, проте, позивача не приймали на роботу (за попередньою домовленістю) в іншу місцевість, позивача перевели на роботу в іншу місцевість.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить залишити її без задоволення та задовольнити апеляційну скаргу відповідача.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційних скарг, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 наказом керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону № 256к від 10.07.2023 призначено на посаду прокурора Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони, звільнивши з посади прокурора Мелітопольського відділу Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони з 10 липня 2023 року.

Наказом № 385к від 12.09.2023 позивач був звільнений із посади Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони з 14.09.2023 в порядку переведення до органів Дніпропетровської обласної прокуратури.

Позивач звернувся до відповідача із запитом від 02.10.2023, в якому просив повідомити причини ненарахування та невиплати одноразової допомоги згідно зі ст. 120 Кодексу законів про працю України, ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.1998 №255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість», що обумовлено його переведенням на роботу з м. Запоріжжя до м. Кривий Ріг.

У відповідь на запит, листом керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону від 14.09.2023 № 15-271вих-23 ОСОБА_1 було повідомлено, що відділом фінансово-планової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності будуть вжиті заходи для своєчасного розрахунку у разі звільнення, в тому числі з виплати одноразової допомоги згідно зі ст. 120 Кодексу законів про працю України, ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.1998 №255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість».

Відповідачем не проведено повний розрахунок та не виплачена одноразова допомога, передбачену ст. 120 Кодексу законів про працю України, ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та п. 1 Постанови КМУ від 02.03.1998 №255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість», тому позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 87 Закону України «Про прокуратуру», держава забезпечує фінансування та належні умови функціонування прокуратури і діяльності прокурорів.

Забезпечення функціонування системи прокуратури передбачає: 1) визначення у Державному бюджеті України видатків на фінансування прокуратури не нижче рівня, що забезпечує можливість повного і незалежного здійснення її повноважень відповідно до закону; 2) законодавче гарантування повного і своєчасного фінансування прокуратури; 3) гарантування достатнього рівня соціального забезпечення прокурорів.

Стаття 12 Закону України «Про оплату праці» визначає інші норми і гарантії в оплаті праці.

Так, норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною 1 цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Відповідно до статті 120 Кодексу законів про працю України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з переведенням, прийняттям або направленням на роботу в іншу місцевість.

Працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це зв`язано з переїздом в іншу місцевість, виплачуються: вартість проїзду працівника і членів його сім`ї; витрати по перевезенню майна; добові за час перебування в дорозі; одноразова допомога на самого працівника і на кожного члена сім`ї, який переїжджає; заробітна плата за дні збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі.

Працівникам, які переїжджають у зв`язку з прийомом їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються компенсації і надаються гарантії, зазначені в частині другій цієї статті, крім виплати одноразової допомоги, яка цим працівникам може бути виплачена за погодженням сторін.

Розміри компенсації, порядок їх виплати та надання гарантій особам, зазначеним у частинах другій і третій цієї статті, а також гарантії і компенсації особам при переїзді їх в іншу місцевість у зв`язку з направленням на роботу в порядку розподілу після закінчення учбового закладу, аспірантури, клінічної ординатури або в порядку організованого набору, встановлюються законодавством.

Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 2 березня 1998 р. N 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість» (далі Постанова № 255).

За пунктом 1 Постанови, установлено, що працівникам у зв`язку з переведенням їх на іншу роботу, якщо це пов`язано з переїздом в іншу місцевість (в інший населений пункт), виплачуються, зокрема: одноразова допомога самому працівникові - в розмірі його місячного посадового окладу (тарифної ставки) за новим місцем роботи і кожному члену сім`ї, який переїжджає, - в розмірі 25 відсотків одноразової допомоги самого працівника.

Працівникам, які переїжджають у зв`язку з прийняттям їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються суми компенсації і надаються гарантії, передбачені підпунктами "а", "б", "в" і "д" цього пункту. Одноразова допомога цим працівникам може виплачуватися за погодженням сторін.

Згідно з пунктом 4 Постанови № 255, усі витрати на виплату сум компенсації несе те підприємство, установа або організація, до яких переводиться, направляється або якими приймається працівник.

Пунктом 5 Постанови передбачено, що працівник зобов`язаний повністю повернути кошти, виплачені йому у зв`язку з переїздом на роботу в іншу місцевість відповідно до пункту 1 цієї постанови, якщо він:

а) не з`явився на роботу або відмовився стати до роботи без поважної причини;

б) до закінчення строку роботи, передбаченого законодавством або обумовленого при переведенні, направленні або прийнятті на роботу, а за відсутності визначеного строку - до закінчення одного року роботи звільнився за власним бажанням без поважної причини або був звільнений відповідно до законодавства.

Працівник, який не з`явився на роботу або відмовився стати до роботи з поважної причини, зобов`язаний повернути виплачені йому кошти, за винятком вартості проїзду і перевезення майна та добових за час перебування в дорозі.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що виплата одноразової допомоги працівникам, які переїжджають у зв`язку з прийомом їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість не передбачена, окрім випадку такої виплати за погодженням сторін.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення з посади в порядку переведення до органів прокуратури Дніпропетровської області, відповідно до ст. 38 Закону України «Про прокуратуру».

За ст. 32 Кодексу законів про працю України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус.

За положенням статті 38 Закону України «Про прокуратуру», прокурор може бути переведений за його згодою до іншого органу прокуратури, у тому числі вищого рівня, на вакантну або тимчасово вакантну посаду. Переведення до органу прокуратури вищого рівня здійснюється за результатами конкурсу, порядок проведення якого визначається відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження. Конкурс має включати в себе оцінку професійного рівня, досвіду, морально-ділових якостей прокурора та перевірку його готовності до здійснення повноважень в іншому органі прокуратури, у тому числі вищого рівня.

Умовою участі прокурора в конкурсі є подання ним заяви про переведення, а також наявність відповідного стажу роботи на посаді прокурора, передбаченого частинами другою і третьою статті 27 цього Закону. Відповідний конкурс проводиться відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження.

Наказом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону № 385к від 12.09.2023 звільнено позивача з посади з 14 вересня 2023 року в порядку переведення за його згодою до органів Дніпропетровської області (ст. 38 Закону України «Про прокуратуру»). Підстава: заява ОСОБА_1 , лист керівника Дніпропетровської обласної прокуратури від 27 липня 2023 року № 07-1619вих-23.

Судом встановлено, що звільнення позивача та його переведення з прийняттям на роботу в іншу місцевість до Дніпропетровської обласної прокуратури відбулося на підставі листа Дніпропетровської обласної прокуратури від 27 липня 2023 року № 07-1619вих-23 та заяви позивача, тобто за згодою та домовленістю сторін.

Матеріали справи свідчать, що відповідач при прийнятті наказу № 385к від 12.09.2023 керувався положеннями ст. 38 Закону України «Про прокуратуру».

Позивач наполягає на тому, що його не приймали на роботу (за попередньою домовленістю) в іншу місцевість, а перевели на роботу в іншу місцевість.

Отже, позивача саме переведено.

Відповідач помилково вважає «переведення на іншу роботу в іншу місцевість» та «прийом на роботу в іншу місцевість» одним і тим же, а також розглядає положення частин 2 та 3 ст.120 КЗпП в сукупності.

Суд наголошує, що при зверненні із заявою до відповідача щодо здійснення виплати позивач посилався саме на ч.2 ст.120 КЗпП, яка регулює виключно виплати при переведенні на іншу роботу в іншу місцевість, а не виплати при переїзді, у зв`язку з прийомом працівників (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість.

Так, обставини переведення позивача на роботу у іншу місцевість, не стосуються переїзду, у зв`язку з прийняттям його (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, оскільки позивача переведений на роботу на посаду прокурора за ст. 38 Закону України «Про прокуратуру», і таке переведення не передбачає будь-якої попередньої домовленості.

Отже, проаналізувавши вищенаведені норми законодавства, апеляційний суд дійшов висновку щодо наявності підстав для виплати позивачу одноразової допомоги при переведенні на роботу в іншу місцевість.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд зазначає наступне.

Як зазначалось, матеріали справи свідчать, що позивач переведений на роботу на посаду прокурора за ст. 38 Закону України «Про прокуратуру», отже позивач, як прокурор фактично не звільнений з посади прокурора відповідно до Закону України «Про прокуратуру», а його повноваження як прокурора не були припинені.

Так позивач фактично після переведення до Дніпропетровської обласної прокуратури продовжив виконувати обов`язки прокурора за новим місцем служби, на чому наполягає позивач.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Положення ст.116, 117 КЗпП України, входять до гл. VII КЗпП України - оплата праці.

Таким чином, приписи ст.116, 117 КЗпП України поширюються та встановлюють обов`язок для роботодавця виплатити компенсацію у разі допущення з їх вини затримки у здійсненні виплат, що пов`язані саме з оплатою праці.

Так, за приписами законодавства, особа, звільнена зі служби, має бути повністю забезпечена грошовим забезпеченням.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені ст. 116 та 117 КЗпП України.

Вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ текст статті 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Вказана редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала законної сили з 19.07.2022.

Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Аналіз положень ст. 116, 117 КЗпП України, свідчить про те, що вказані статті встановлюють вимоги щодо строку розрахунку при звільненні та відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а не переведенні або переміщенні.

Отже, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця саме при звільненні особи.

З огляду на викладене вище, колегія суддів наголошує, що обов`язковою умовою виникнення правових підстав для застосування норм ст. 117 КЗпП України є саме факт звільнення працівника (у спірному випадку прокурора).

Колегія суддів наголошує на тому, що переміщення прокурора по службі (переведення), яке передбачає зарахування до іншої прокуратури, все ж не може вважатися звільненням, тобто тим юридичним фактом, з яким законодавець пов`язує виникнення у відповідача обов`язку з проведення всіх необхідних розрахунків, недотримання якого має своїм наслідком відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Отже, оскільки позивача було переведено/призначено на посаду до іншої прокуратури і не звільнено відповідно до Закону України «Про прокуратуру», підстави для застосування положень ст. 116, 117 КЗпП України відсутні.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційних скарг спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, які регламентують спірні правовідносини.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко