Справа № 120/8440/24
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2025-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/8440/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернюк А.Ю.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

10 лютого 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Курка О. П. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправною, на думку позивача, бездіяльністю відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 коштів, витрачених на лікування.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_1 витрат на лікування.

Зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 витрати на лікування у загальному розмірі 72729,40 (сімдесят дві тисячі сімсот двадцять дев`ять гривень сорок копійок).

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 був призваний на військову службу 07.03.2022 року в рамках загальної мобілізації та проходив військову службу у Військових частинах НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 та НОМЕР_4 , що не заперечується відповідачем.

У зв`язку з погіршенням самопочуття, згідно з направленням військової частини НОМЕР_1 №27 від 02.01.2023 року, №202 від 11.01.2023 року та №532 від 01.02.2023 року та ін., позивача направлено на консультацію до терапевта, невропатолога, хірурга та травматолога.

Відповідно до виписного епікризу з медичної карти стаціонарного хворого №1427 від 28.02.2024 року, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні з 21.02.2024 року по 28.02.2024 року.

У зазначеному епікризі вказано про прогресуючий перебіг хвороби та вказано діагноз: системна склеродермія, системний склероз, прогресуючий перебіг з ураженням судин (синдром Рейно II стадія), шкіри (множинні телеангіоектазії, множинні склероатрофічні вогнища шкіри тулуба) з ураженням суглобів (поліартрит в дебюті), активна стадія; серопозитивність по антітілам до RNP-70, CEN рВ, CENP-А, CENP-B, гістонам, PL-7, Rp11/POLR3K, NOR90, PM- Scl75, ампізіфіну, CV2, GDla; аутоімунна мотосенсорна поліневропатія верхніх та нижніх кінцівок (аксонально-демієлінізуюча); імунодефіцит з підвищеним рівнем імуноглобуліна з автоімунними ускладненнями, синдром імунної диерегуляції; аутоімунний overlap-синдром (параклінічно багато автоантитіл до різних автоантигенів); стан після інфузїї ритуксимабу в кумулятивній до 1900 мг; Маскоподібне обличчя; Зміни кистей рук: схудлі, малорухливі пальці, великі нігті та потовщені кінцеві фаланги; Шкіра на поверхні кистей рук не збирається в складки, кінцеві фаланги гіперемовані, мають тріщини; Висип має розповсюджений характер, розташований великими вогнищами синюшного червоного кольору, неправильної форми на шкірі шиї, задньої поверхні тулуба та кінцівок, під ними ущільнення підшкірної клітковини, болісні при пальпації, холодні на дотик; Зарубцьовані виразки на дистальних фалангах пальців обох кистей; Видимі слизові бліді, чисті; Набряк обох колінних та гомілково-стопних суглобів; Зниження больової та температурної чутливості в кистях рук, парестезії в стопах та інше.

За результатом відповідних обстежень та проходження лікування, на виконання направлення Військової частини НОМЕР_4 №1091 від 07.03.2024 року, позивача направлено на госпіталізацію у відділення клінічної імунології, ревматології з центром хіміотерапії КНП "Запорізька обласна клінічна лікарня" ЗОР згідно рекомендацій при виписці.

В той же час, за вказаний період проведення обстежень та лікування, позивач був змушений самостійно здійснити повну оплату витрат на лікування. Загальна суми витрат складає 72729,40 грн, що підтверджується квитанціями та актами виконаних робіт, які надано у додатках до позовної заяви.

Згодом, наказом командира військової частини НОМЕР_4 №103 від 12.04.2024 року позивача звільнені зі служби за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців.

14.05.2024 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив компенсувати йому кошти, витрачені ним на лікування, однак, станом на день звернення до суду, відповіді не отримав.

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати йому вищезгаданих витрат, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч.5 ст.17 Конституції України регламентовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі по тексту - Закон №2011) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті першої Закону №2011 соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Положеннями статті 1-2 Закону №2011 визначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

За правилами підпункту 1 пункту 1 статті 3 Закону №2011 дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Частиною першою статті 11 Закону №2011 передбачено, серед іншого, що охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 11 Закону № 2011-ХІІ визначено право військовослужбовців на охорону здоров`я та медичну допомогу.

Охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Турбота про збереження та зміцнення здоров`я військовослужбовців - обов`язок командирів (начальників). На них покладається забезпечення вимог безпеки при проведенні навчань, інших заходів бойової підготовки, під час експлуатації озброєння і військової техніки, проведення робіт та виконання інших обов`язків військової служби.

Військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

За відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) і спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Положеннями Закону № 2011-ХІІ не передбачено лікування військовослужбовців в приватних закладах охорони здоров`я.

Відповідно до статті 23 Закону № 2011-XII фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для стягнення з Міністерства оборони України витрати на лікування позивача, колегія суддів зважає на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до направлень військової частини НОМЕР_1 №27 від 02.01.2023 року, №202 від 11.01.2023 року та №532 від 01.02.2023 року та ін., позивача направлено на консультацію до терапевта, невропатолога, хірурга та травматолога.

Згідно з виписним епікризом з медичної карти стаціонарного хворого №1427 від 28.02.2024 року, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні з 21.02.2024 року по 28.02.2024 року.

У зазначеному епікризі вказано про прогресуючий перебіг хвороби та вказано діагноз: системна склеродермія, системний склероз, прогресуючий перебіг з ураженням судин (синдром Рейно II стадія), шкіри (множинні телеангіоектазії, множинні склероатрофічні вогнища шкіри тулуба) з ураженням суглобів (поліартрит в дебюті), активна стадія; серопозитивність по антітілам до RNP-70, CEN рВ, CENP-А, CENP-B, гістонам, PL-7, Rp11/POLR3K, NOR90, PM- Scl75, ампізіфіну, CV2, GDla; аутоімунна мотосенсорна поліневропатія верхніх та нижніх кінцівок (аксонально-демієлінізуюча); імунодефіцит з підвищеним рівнем імуноглобуліна з автоімунними ускладненнями, синдром імунної диерегуляції; аутоімунний overlap-синдром (параклінічно багато автоантитіл до різних автоантигенів); стан після інфузїї ритуксимабу в кумулятивній до 1900 мг; Маскоподібне обличчя; Зміни кистей рук: схудлі, малорухливі пальці, великі нігті та потовщені кінцеві фаланги; Шкіра на поверхні кистей рук не збирається в складки, кінцеві фаланги гіперемовані, мають тріщини; Висип має розповсюджений характер, розташований великими вогнищами синюшного червоного кольору, неправильної форми на шкірі шиї, задньої поверхні тулуба та кінцівок, під ними ущільнення підшкірної клітковини, болісні при пальпації, холодні на дотик; Зарубцьовані виразки на дистальних фалангах пальців обох кистей; Видимі слизові бліді, чисті; Набряк обох колінних та гомілково-стопних суглобів; Зниження больової та температурної чутливості в кистях рук, парестезії в стопах та інше.

За результатом відповідних обстежень та проходження лікування, на виконання направлення військової частини НОМЕР_4 №1091 від 07.03.2024 року, позивача направлено на госпіталізацію у відділення клінічної імунології, ревматології з центром хіміотерапії КНП "Запорізька обласна клінічна лікарня" ЗОР згідно рекомендацій при виписці.

В той же час, за вказаний період проведення обстежень та лікування, позивач був змушений самостійно здійснити повну оплату витрат на лікування. Загальна суми витрат складає 72729,40 грн, що підтверджується квитанціями та актами виконаних робіт, які надано у додатках до позовної заяви.

Між тим, колегія суддів враховує, що апелянтом не спростовано належним чином ту обставину, що саме за направленнями Військової частини НОМЕР_1 №27 від 02.01.2023 року, №202 від 11.01.2023 року, №532 від 01.02.2023 року та на виконання направлення Військової частини НОМЕР_4 №1091 від 07.03.2024 року він проходив обстеження і лікування в хіміотерапії КНП "Запорізька обласна клінічна лікарня" ЗОР

Відтак, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що оскільки матеріалами справи підтверджено, що проходження позивачем лікування в медичному закладі, який не входить до структури Міністерства оборони України, відбулось з незалежних від позивача обставин та саме за направленням військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_4 , а тому позивач має право на отримання компенсації витрат на лікування, гарантованих статтею 11 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Аналогічна правова позиція щодо права отримання компенсації витрат на лікування, гарантованих статтею 11 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", викладена у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 808/887/17 та постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №808/1486/16.

Доводи відповідача про те, що позивач не перебував на стаціонарному лікуванні у військово-медичних закладах охорони здоров`я, зокрема у військових частинах НОМЕР_5 та 3309, колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються доказами наявними в матеріалах справи, зокрема виписним епікризом з медичної карти стаціонарного хворого №1427 від 28.02.2024 року, виданим Військовим госпіталем НОМЕР_6 .

Як зазначалося вище, на госпіталізацію у відділення клінічної імунології, ревматології з центром хіміотерапії КНП "Запорізька обласна клінічна лікарня" ЗОР згідно рекомендацій при виписці, позивача було направлено направленням Військової частини НОМЕР_4 №1091 від 07.03.2024 року.

Більше того, згідно з листками лікарських призначень, долучених позивачем до матеріалів справи, саме лікарями КНП "Запорізька обласна клінічна лікарня" ЗОР позивачу було призначено ліки та обстеження, кошти за які він бажає компенсувати.

Посилання апелянта на відсутність письмового звернення позивача за відшкодуванням спірних витрат та наявність відмови йому в усному зверненні, не спростовують бездіяльності відповідача щодо розгляду питання про виплату таких коштів.

Колегія суддів також відхиляє за безпідставністю посилання апелянта на правову позицію висловлену в постанові Верховного Суду від 07 серпня 2023 року у справі № 947/24700/21, яка не є релевантною до обставин даної справи.

Так, у справі № 947/24700/21 спірні правовідносини виникли з приводу вимог позивача відшкодувати кошти на придбання лікарського засобу, який не включений до Національного переліку основних лікарських засобів, протоколу надання медичної допомоги хворим на меланому шкіри та схем медикаментозного лікування, що не є тотожними до заявлених позивачем, як військовослужбовцем, вимог про стягнення витрат на лікування у відповідності до статті 11 Закону № 2011-ХІІ.

Зважаючи на юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення заявлених позовних вимог, що не спростовано доводами апеляційної скарги.

Крім того, у цій справі, суд апеляційної інстанції враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи зазначену позицію Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що судом надано відповідь на всі аргументи Міністерства оборони України, наведені в апеляційній скарзі, які мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Курко О. П. Боровицький О. А.