Справа № 240/10086/24
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2025-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року м. Житомир

справа № 240/10086/24

категорія 109040000

Житомирський окружний адміністративний суд

у складі судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул.Лятошинського Бориса, 5, адміністративну справу за позовом Керівника Коростишівської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави до Житомирської обласної військової адміністрації про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

Керівник Коростишівської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави звернувся до суду з позовом, у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Житомирської обласної військової (державної) адміністрації щодо невжиття заходів, спрямованих на здійснення державної реєстрації права державної власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення площею 2 га кожна, за кадастровими номерами :11:000:0137, :11:000:0138, :11:000:0139, які розташовані на території Коростишівської міської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області;

- зобов`язати Житомирську обласну військову (державну) адміністрацію вжити заходи, спрямовані на здійснення державної реєстрації права державної власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення площею 2 га кожна, за кадастровими номерами :11:000:0137, :11:000:0138, :11:000:0139, які розташовані на території Коростишівської міської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що під час вивчення, в порядку Закону України "Про прокуратуру", питань дотримання вимог законодавства щодо використання земельних ділянок комунальної форми власності, встановлено бездіяльність Житомирської обласної військової (державної) адміністрації, яка полягає у безпідставному зволіканні із державною реєстрацією за державою права власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення, які витребувано на користь держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації з незаконного володіння фізичних осіб.

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду провадження у справі відкрито. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвала про відкриття провадження була направлена позивачу та відповідачу за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, вказана ухвала отримана відповідачем.

Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) зазначений в ухвалі про відкриття провадження у справі надіслав до суду відзив на позовну заяву (за вх.№33379/24), у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість.

В обґрунтування своєї правової позиції зазначає, що вважаються недійсними та скасованими проєкти землеустрою щодо відведення вищевказаних земельних ділянок, на підставі яких ці земельні ділянки сформовано та інформація про них внесена до Державного земельного кадастру.

В той же час, рішенням суду не скасовано: дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для сільськогосподарського призначення; державну реєстрацію земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Зазначає, що вищевказані земельні ділянки рішенням суду не повернуто до категорії земель, з якої вони незаконно вибули та були віднесені до сільськогосподарських земель.

Як наслідок, незаконно сформовані об`єкти речових прав, а саме: земельні ділянки із визначеними межами, площами та цільовим призначенням, залишаються зареєстрованими в Державному земельному кадастрі, оскільки інше не встановлено рішенням суду.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положеньст.263 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Згідно з постановою Житомирського апеляційного суду від 16.11.2022 (з урахуванням ухвали суду від 22.02.2023 про виправлення описки) у справі №280/1353/18 рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 17.12.2020 та додаткове рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 22.01.2021 скасовано і ухвалено нове, зокрема:

- визнано недійсними накази Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області №6-6662/14-17-СГ, 6-6663/14-17-СГ, 6-6661/14-17-СГ від 29.11.2017 про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 земельних ділянок площею 2 га кожному, за кадастровими номерами відповідно :11:000:0137, :11:000:0138, :11:000:0139, які призначенні для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Коростишівського району, за межами населених пунктів Квітневої сільської ради;

- скасовано рішення приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Демецької Світлани Леонідівни від 08.12.2017 за індексними номерами 38602915, 38601794 та від 07.12.2017 за індексним номером 38592617 про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки площею 2 га кожна, за кадастровими номерами: :11:000:0137, :11:000:0138, :11:000:0139, які розташовані на території Квітневої сільської ради Коростишівського району Житомирської області;

- витребувано на користь держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_4 три земельні ділянки лісогосподарського призначення площею 2 га кожна, за кадастровими номерами :11:000:0137, :11:000:0138, :11:000:0139, які розташовані на території Квітневої сільської ради Житомирського району Житомирської області.

Після набрання законної сили судовим рішенням у справі №280/1353/18, з метою реального його виконання та поновлення порушених інтересів держави Житомирська обласна та Коростишівська окружна прокуратури неодноразово листами від 11.04.2023 за №15/2-245вих-23 і від 20.03.2024 за №53-647вих-24 зверталися до Житомирської обласної військової адміністрації, як власника спірних земель щодо вжиття необхідних заходів, спрямованих на здійснення державної реєстрації права власності.

Листом від 01.04.2024 за №2109/2-24/31 Житомирська обласна військова адміністрація повідомила про те, що не має наміру вживати заходів щодо оформлення речових прав на земельні ділянки, обґрунтовуючи це відсутністю повноважень та віднесенням спірних земельних ділянок до земель сільськогосподарського призначення, розпорядником яких відповідно до положень законодавства є територіальна громада.

Враховуючи невжиття відповідачем заходів щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки, позивач звернувся до суду із даним позовом в інтересах держави.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до частини 1 статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 5 Лісового кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.

Частиною 2 ст.1 Лісового кодексу України визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Згідно зі ст.7 Лісового кодексу України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Статтею 8 Лісового кодексу України визначено, що у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Частиною 5 ст. 122 Земельного кодексу України визначено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.31 Лісового кодексу України, обласні державні адміністрації, передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності на відповідній території.

Так, 27.05.2021 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», яким внесено низку змін до Земельного кодексу України.

Зокрема, розділ X "Перехідні положення" ЗК України доповнено пунктом 24, яким визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, зокрема, лісогосподарського призначення.

Отже, оскільки земельні ділянки за кадастровими номерами :11:000:0137, :11:000:0138, :11:000:0139, які розташовані на території Коростишівської міської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області є землями державної форми власності лісогосподарського призначення, їх розпорядником є Житомирська обласна військова адміністрація, згідно з ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України.

Згідно зі ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, до яких належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За частиною 2 статті 331 та частини 4 статті 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. ст. 125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтями 2, З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 2-1) одночасність вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості та державної реєстрації прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5, ч. 5 ст. 12 зазначеного Закону, державній реєстрації прав підлягає, зокрема, право власності на земельні ділянки.

У постанові від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові.

Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

Відповідно до абз. 1 п. 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені статтею 27 Закону та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника, крім випадку, коли право власності належного власника на таке майно було зареєстроване в Державному реєстрі прав.

Слід зазначити, що відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Отже, належним суб`єктом звернення з заявою щодо реєстрації права власності на спірні ділянки відповідно до приписів мотивувальної та резолютивної частин постанови Житомирського апеляційного суду від 16.11.2022 у справі № 280/1353/18 є Житомирська обласна військова адміністрація.

Разом з тим, право державної власності на землі лісогосподарського призначення, загальною площею 6 га, за кадастровими номерами :11:000:0137, :11:000:0138, №:11:000:0139, які розташовані на території Коростишівської міської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області, Житомирського обласною військовою адміністрацією не зареєстровано.

Відповідач вказаний факт у відзиві не заперечує.

Відсутність реєстрації речових прав на земельні ділянки призводить до неможливості володіння, користування та розпорядження ними у порядку, передбаченому чинним законодавством, зокрема, передання таких земель в постійне користування відповідному лісогосподарському підприємству для ведення лісового господарства та забезпечення належної охорони лісу тощо.

За ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судове рішення, яким завершується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Принцип обов`язковості судових рішень у цивільному судочинстві має застосовуватися з урахуванням ЄКПЛ і практики ЄСПЛ. Зокрема, ЄСПЛ наполягає на неабиякій важливості такої властивості судового рішення, що набрало законної сили, як можливість і реальна забезпеченість з боку держави його фактичного виконання.

Європейський суд і Комітет міністрів Ради Європи неодноразово стверджували, що ст. 6 Конвенції, зокрема, вимагає створення гарантій не лише самого судового розгляду, а й реального виконання судового рішення.

Так, у Рекомендації (2003) 17 Комітету міністрів Ради Європи «Про примусове виконання» від 09.09.2003 зазначається, що примусове виконання судового рішення є невіддільною частиною фундаментального права людини на справедливий судовий розгляд у розумний строк, гарантованого статтею 6 ЄКПЛ, стверджуючи, що держави-члени зобов`язані забезпечити усім особам, які отримали остаточне й обов`язкове рішення суду, право на його примусове виконання. Невиконання судового рішення або набрання чинності із затримкою можуть зробити це право нечинним або уявним на шкоду одній стороні. Безкінечна можливість оскарження судового рішення (зокрема така, що не обмежена певними розумними строками) ставить під сумнів можливість виконання судового рішення, перетворюючи право на судовий захист у просту декларацію.

Адже, за ч.5 розд. II Концепції вдосконалення судівництва, для утвердження справедливого суду в Україні відповідно до європейських стандартів, судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

Принцип обов`язковості рішень суду охоплює своїм змістом нарівні з обов`язком сторін підпорядкувати свої дії нормам права, обов`язок всіх осіб та організацій рахуватися з авторитетом судового рішення. Тобто ці органи та особи не можуть змінити, скасувати, винести нове рішення, хоча, можливо, й вважають рішення неправильним. Вони на підставі цього рішення повинні вчинити певні дії з оформлення прав фізичних, юридичних осіб та їх реалізації, оскільки такі права встановлені судом та закріплені у судовому рішенні.

Рішення суду являє собою не просто фінальний процесуальний документ, воно є правозастосовчим актом особливого компетентного державного органу; в силу цього з рішенням суду зобов`язані рахуватися всі інші органи державної влади й місцевого самоврядування, їх посадові особи, навіть якщо вони не беруть безпосередньої участі у виконанні судового рішення.

Сутність принципу обов`язковості рішень суду можна визначити як нормативне положення про обов`язковість підкорення дій усіх суб`єктів права волі держави в особі державного судового органу. Судові рішення ухвалюються іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання та врахування на всій території України, а в певних випадках - і за її межами.

Таким чином, національним законодавством та рішенням суду передбачено обов`язок державної реєстрації прав на спірні земельні ділянки, шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Аналіз вказаних нормативно-правових актів дає підстави дійти висновку про те, що Житомирська обласна військова адміністрація зобов`язана вжити заходів щодо державної реєстрації права власності на земельні ділянки площею 2 га кожна, за кадастровими номерами :11:000:0137, :11:000:0138, №:11:000:0139, які розташовані на території Коростишівської міської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області.

Проте, всупереч вимогам законодавства упродовж тривалого проміжку часу, а саме з 16.11.2022 по момент звернення до суду, Житомирська обласна військова адміністрація не вживає належних заходів щодо реєстрації речових прав на вищевказані земельні ділянки, що призводить до порушення інтересів держави та створює передумови незаконного їх використання.

Нормами ч. 1. ст. 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Системний аналіз указаних норм законодавства засвідчує, що органи місцевого самоврядування, відповідно до своїх повноважень, повинні забезпечувати реалізацію державної політики у сфері володіння, користування і розпорядження об`єктами комунальної власності на відповідній території, у тому числі щодо реєстрації права власності на об`єкти, що знаходяться у їх адміністративних межах.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про визнання протиправною бездіяльності Житомирської обласної військової (державної) адміністрації щодо невжиття заходів, спрямованих на здійснення державної реєстрації права державної власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення площею 2 га кожна, за кадастровими номерами :11:000:0137, :11:000:0138, :11:000:0139, які розташовані на території Коростишівської міської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області.

Доводи відповідача стосовно вжиття заходів для подальшого оформлення правовстановлюючих документів суд не приймає до увагу, оскільки такі нічим не підтверджені.

З огляду на викладене, слід зобов"язати Житомирську обласну військову (державну) адміністрацію вжити заходи, спрямовані на здійснення державної реєстрації права державної власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення площею 2 га кожна, за кадастровими номерами :11:000:0137, :11:000:0138, :11:000:0139, які розташовані на території Коростишівської міської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Надаючи правову оцінку доводам відповідача про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави у цій справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Спеціальним законом, яким визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді є Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час подання цього позову до суду (далі - Закон №1697-VII).

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону №1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.

У рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.

Із урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 №3-рп/99).

Ці міркування Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 23 Закону України №1697-VII.

Відтак, суд вважає, що інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 19.09.2019 у справі №815/724/15, від 17.10.2019 у справі №569/4123/16-а.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 4 частини 2 статті 129 Конституції України).

Так, згідно з частиною 3 статті 23 Закону №1697-VII прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Відповідно до частини 4 статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

Системне тлумачення вказаних приписів дозволяє дійти висновку, що стаття 53 Кодексу адміністративного судочинства України вимагає вказувати в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, у чому саме полягає порушення інтересів держави, та обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором.

Разом з тим, незгода суду з наведеним в адміністративному позові на виконання частини 4 статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України обґрунтуванням прокурора щодо визначеної ним підстави представництва, як і неподання прокурором доказів відсутності органів влади, які мають повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, не є підставою для залишення позову без розгляду.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц.

У постанові від 15.05.2019 у справі № 688/4324/16-а Верховний Суд зазначив, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Зважаючи на те, що інтереси держави порушено внаслідок протиправної бездіяльності органу державної влади - Житомирської обласної військової адміністрації, що наділена повноваженнями щодо розпорядження спірними земельними ділянками та лише цей орган може вчинити дії щодо реєстрації права власності на них, то Житомирська обласна військова адміністрація не є органом, який може здійснювати захист інтересів у тих самих відносинах, тобто звернутися до суду з відповідним позовом

За таких обставин, у прокурора є підстави для представництва інтересів держави у даному конкретному випадку, що прямо передбачено законом.

Частиною 1 та 2 ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем у справі є суб`єкт владних повноважень, тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

Позов Керівника Коростишівської окружної прокуратури Житомирської області, який діє в інтересах держави (вул. Шевченка, 5,м. Коростишів, Житомирська обл., Житомирський р-н,12501, ) до Житомирської обласної військової адміністрації (майдан С.П.Корольова, 1,м. Житомир, Житомирська обл., Житомирський р-н,10014, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Житомирської обласної військової адміністрації щодо невжиття заходів, спрямованих на здійснення державної реєстрації права державної власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення площею 2 га кожна, за кадастровими номерами :11:000:0137, :11:000:0138, :11:000:0139, які розташовані на території Коростишівської міської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області.

Зобов`язати Житомирську обласну військову адміністрацію вжити заходи, спрямовані на здійснення державної реєстрації права державної власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення площею 2 га кожна, за кадастровими номерами :11:000:0137, :11:000:0138, :11:000:0139, які розташовані на території Коростишівської міської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.В. Горовенко

Повний текст складено: 10 лютого 2025 р.

10.02.25