Справа № 560/9615/24
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2025-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

10 лютого 2025 року

м. Київ

справа №560/9615/24

адміністративне провадження № К/990/3330/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Кашпур О.В.,

суддів - Соколова В.М., Уханенка С.А.,

перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року у справі №560/9615/24 за позовом Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Міністерства цифрової трансформації України, ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , Хмельницької обласної державної адміністрації, Генерального штабу Збройних Сил України, Національної поліції України, ІНФОРМАЦІЯ_5 , Управління Західного Оперативного Командування, ІНФОРМАЦІЯ_6 військової частини НОМЕР_1 , Кабінету Міністрів України про визнання дій та бездіяльності протиправними,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач 2), ІНФОРМАЦІЯ_2 (відповідач 3), Міністерства цифрової трансформації України (відповідач 4), ІНФОРМАЦІЯ_3 (відповідач 5), ІНФОРМАЦІЯ_4 (відповідач 6), Хмельницької обласної державної адміністрації (відповідач 7), Генерального штабу Збройних Сил України (відповідач 8), Національної поліції України (відповідач 9), Адміністративно-господарчого управління Генерального штабу Збройних Сил України (відповідач 10), ІНФОРМАЦІЯ_7 , (відповідач 11) ІНФОРМАЦІЯ_6 військової частини НОМЕР_1 (відповідач 12), Кабінету Міністрів України (відповідач 13), в якому просив:

1) Визнати протиправними (незаконними) дії/бездіяльність всіх відповідачів, їх посадових (службових) осіб (встановлених за результатами судового розгляду даної справи) дії чи бездіяльність чи рішення якої/яких призвели до порушень з документування військового обліку (в т. ч. невидачі військового квитка) й внесення завідомо недостовірної інформації щодо ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» (далі-Реєстр) та скасувати (видалити) запис з унікальним номером 9 в Реєстрі зобов`язавши всіх відповідачів чи окремих з них відповідно до меж їх відповідальності та повноважень їх посадових (службових) осіб (в т. ч. встановлених за результатами судового розгляду даної справи, відповідних службових розслідувань) дії чи бездіяльність якої/яких призвели до порушень документування військового обліку й внесення завідомо недостовірної інформації щодо ОСОБА_1 до Реєстру, а також до запиту чи звернення про адміністративне або кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_1 з одночасним поданням в розшук до органів Національної поліції й проведення оперативно-розшукової діяльності, внесення до відповідних криміналістичних та пошукових баз і т. д., не видалення відомостей щодо мене з Реєстру, не видачі військового квитка, і т. п. порушень, в т. ч. правопорушень пов`язаних з корупцією - провести, в межах компетенції передбаченої чинним законодавством України, видалення (знищення) всієї недостовірної інформації щодо ОСОБА_1 , яка міститься в Реєстрі шляхом її повного знищення та прийняття наступного рішення про не включення відомостей щодо ОСОБА_1 за всіма наявними, повними, достовірними відомостями задокументованими в військовому обліку щодо ОСОБА_1 , що не можуть не знаходитись в розпорядженні відповідачів та, в будь-якому випадку, мають за законом бути розпорядженні в органах адміністрування/розпорядження/ведення Реєстру (наприклад: протокол засідання призовної комісії та медичного огляду громадян приписаних по призовних дільниць (строк зберігання 5 років) та військовозобов`язаних запасу (строк зберігання 10 років), список призовників звільнених від призову за рішенням військово-лікарської комісії (строк зберігання 25 років), алфавітна книга обліку призовників (строк зберігання 75 років), особова справа та призовна картка на призовника (строк зберігання 5 років), відомість видачі військовозобов`язаним військово-облікових документів (строк зберігання 30 років), алфавітна картка обліку військовозобов`язаного запасу (строк зберігання 25 років після зняття (виключення) з обліку), документ про зняття військовозобов`язаного, призовника з обліку в зв`язку зі зміною місця реєстрації та пересилки його особової справи (строк зберігання 3 роки), облікова картка (строк зберігання 5 років після зняття (виключення) з обліку), невитребуваний військовий квиток (строк зберігання 5 років з дня видачі), акт та список на знищення облікових карток військовозобов`язаних (строк зберігання 25 років), книга реєстрації особових справ військовозобов`язаних які перебувають в запасі та взяті на облік військовим комісаріатом (строк зберігання 75 років)) разом з інформацією отриманою з інших державних реєстрів, як це передбачено законом, а також провести спростування у встановленому порядку відомостей про вчинення мною адміністративного чи кримінального правопорушення й закрити оперативно-розшукову справу (в разі її заведення) з одночасним видаленням усіх даних про мій розшук з відповідних баз та інформаційно-пошукових систем, які знаходяться у розпорядженні органів держаної влади і принесенням всіма відповідачами вибачень в письмовій формі щодо порушень ОСОБА_1 конституційних прав, законних інтересів та свобод (в т. ч., але не виключно: права на інформацію щодо ОСОБА_1 в Реєстрі, права на безкоштовне отримання військового квитка, права на обробку персональних даних виключно з письмової згоди ОСОБА_1 , права на виправлення (видалення) недостовірних відомостей щодо ОСОБА_1 в Реєстрі за заявою щодо неправомірного включення відомостей про ОСОБА_1 до Реєстру, державної гарантії на захист прав, свобод і законних інтересів осіб, які страждають на психічні розлади), та видати ОСОБА_1 військовий квиток оформлений раніше без мого відома (2008, 2009, 2015), що міститься в його військово-обліковій справі, якщо такий документ оформлювався раніше відповідачем 6 та не був знищений ним, чи видати військовий квиток за задокументованими відповідачами 5, 6 військово-обліковими відомостями (в т. ч. фотокартками наданим мною в 2007, 2008, 2009 роках) щодо ОСОБА_1 згідно з законодавством України, що діяло на момент коли обов`язок/обов`язки по організації та забезпеченню безкоштовної видачі військового квитка не був/не були виконаний/виконанні відносно ОСОБА_1 державою в особі відповідачів, якщо такий документ не було оформлено раніше відповідачем 6 в 2008, 2009, 2015 роках.

Відповідача 1, в частині:

- не створення Реєстру в електронній формі своєчасно та не забезпечення його технологічного функціонування, організації взаємодії Реєстру з іншими реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних щодо отримання (обміну) інформації, що призвело до неправомірного включення даних ОСОБА_1 до Реєстру шляхом їх спотворення, а також подання ОСОБА_1 в розшук по причині не знищення його відомостей як громадянина України, який не є призовником, військовозобов`язаним та резервістом, суб`єктами Реєстру, в т. ч. держателем та адміністратором, які відповідають за формування і організацію належної роботи Реєстру;

- внесення відомостей (персональних даних) ОСОБА_1 як громадянина України, який не є призовником, військовозобов`язаним та резервістом, суб`єктами Реєстру, в т. ч. держателем та адміністратором, без отримання його згоди;

- допущення внесення відомостей про розшук ОСОБА_1 в умовах коли така інформація не була отримана суб`єктами Реєстру від Міністерства внутрішніх справ України та інших центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України;

- неналежної координації та спрямування діяльності територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідачів 2, 3, 5, 6, в частині:

- неправомірного внесення завідомо недостовірного запису про ОСОБА_1 до бази даних Реєстру для взяття на облік та/або при відновленні на військовому обліку без перевірки відповідності персональних та службових даних існуючим обліковим даним, що призвело до неправомірного включення його даних до Реєстру через їх умисне чи необережне спотворення, а також подання його в розшук;

- не внесення змін до персональних та службових даних ОСОБА_1 на підставі відомостей органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, закладів освіти незалежно від підпорядкування і форми власності, а також відомостей, що подавались ним органу ведення Реєстру за місцем обліку;

- внесення відомостей (персональних даних) ОСОБА_1 як громадянина України, який не є призовником, військовозобов`язаним та резервістом, суб`єктами Реєстру, в т. ч. держателем та адміністратором, без отримання його згоди;

- не здійснення актуалізації бази даних Реєстру на підставі відомостей, що вносяться органами ведення Реєстру, а також шляхом електронної інформаційної взаємодії (обміну відомостями) між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи;

- внесення відомостей про розшук ОСОБА_1 в умовах коли така інформація не була отримана органами ведення Реєстру від Міністерства внутрішніх справ України та інших центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України;

- не задоволення письмового запиту ОСОБА_1 на отримання ним інформації про своє включення (не включення) до Реєстру та відомостей про себе, в т. ч. внесених до Реєстру, викладеного в заяві від 27 травня 2024 протягом десяти календарних днів з дня її надходження;

- незабезпечення надання актуальних відомостей та бездіяльність в наданні ОСОБА_1 інформації шляхом електронної інформаційної взаємодії через інформаційні (інформаційно-комунікаційні) системи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері цифровізації, відповідно до законодавства про електронну інформаційну взаємодію.

- не прийняття рішення про виключення даних про ОСОБА_1 з Реєстру на підставі його мотивованої заяви від 27 травня 2024;

- не внесення змін протягом п`яти робочих днів з дня реєстрації заяви ОСОБА_1 від 27 травня 2024 щодо невідповідності відомостей в Реєстрі відомостям військово-обліковому документу;

Відповідача 4, в частині:

- незабезпечення надання актуальних відомостей та бездіяльність в наданні органам ведення та ОСОБА_1 інформації шляхом електронної інформаційної взаємодії через інформаційні (інформаційно-комунікаційні) системи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері цифровізації, відповідно до законодавства про електронну інформаційну взаємодію;

- не здійснення відповідного по контролю за дотриманням держателями реєстрів (їх посадовими особами) законодавства у сфері реєстрів у частині здійснення заходів із створення, функціонування та ведення відповідних реєстрів, організації роботи, пов`язаної з провадженням діяльності з ведення відповідних реєстрів, організації процесів обміну, використання та оприлюднення інформації під час електронної (технічної та інформаційної) взаємодії, у тому числі шляхом проведення моніторингу відповідних дій та/або бездіяльності держателів відповідних реєстрів, з метою виявлення порушень законодавства у сфері реєстрів;

Відповідача 5, в частині:

- втрати документів військового обліку;

- фальсифікації, службового підроблення документів військового обліку шляхом внесення завідомо недостовірної інформації до Реєстру;

Відповідача 6, в частині:

- бездіяльності, що призвела до неотримання ОСОБА_1 інформації про його включення (не включення) до Реєстру та відомостей про себе, внесених до Реєстру, після його особистого звернення 27 травня 2024 року та подання письмового запиту від 27 травня 2024 року;

- бездіяльності щодо видачі чи надання військового квитка та/або військово-облікового документу;

- втрати документів військового обліку;

- незаконного обмеження свободи ОСОБА_1 під час перебування на території органу ведення 27 травня 2024 року на протязі декількох годин (понад 3 години) без будь-якої на те законної підстави;

Відповідача 7, в частині:

- бездіяльності щодо забезпечення функціонування системи військового обліку громадян, в частині тих причин та умов що потягли за собою порушення прав громадянина України;

Відповідача 8, в частині:

- не забезпечення організаційного функціонування Реєстру;

- неналежної організації підготовки підпорядкованих органів адміністрування та ведення Реєстру;

- не забезпечення контролю за повнотою, актуальністю та достовірністю внесених до Реєстру відомостей;

- неналежного та недостатнього загального керівництва роботою, пов`язаною з організацією та веденням військового обліку військовозобов`язаних і призовників;

- не забезпечення контролю за станом організації та ведення військового обліку військовозобов`язаних і призовників в місцевих державних адміністраціях, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від підпорядкування і форми власності;

Відповідача 9, в частині:

- протиправного та незаконного проведення негласних пошукових заходів, що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів, в т. ч. шляхом внесення даних про ОСОБА_1 до відповідних інформаційно-пошукових систем Відповідача 9 та інших органів державної влади лише за запитом всіх чи окремих Відповідачів 1, 2, 3, 5, 6, 8, 10 та без підстав для проведення оперативно-розшукової діяльності й з порушенням принципів її проведення визначених законом.

Відповідача 10, в частині:

- неналежного забезпечення взаємодії щодо ведення Реєстру та контролю за повнотою та відповідністю інформації, наданої відповідними державними органами;

- неналежної організації взаємодії між підрозділами Генерального штабу Збройних Сил України, органами військового управління, військовими частинами, обласними та районними (об`єднаними районними), міськими (районними у місті, об`єднаними міськими) територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки щодо ведення, адміністрування та редагування Реєстру;

- бездіяльності по контролю дій призначених відповідальних осіб за ведення Реєстру обласними та районними (об`єднаними районними), міськими (районними у місті, об`єднаними міськими) територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки щодо своєчасності, повноти та достовірності внесення ними інформації до Реєстру.

Відповідача 11, в частині:

- неналежного керівництва територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки і контролю за їх діяльністю, в т. ч. щодо перевірок стану службової діяльності та мобілізаційної готовності територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки в установленому законодавством порядку.

Відповідача 12, в частині:

- неналежного загального керівництва територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки і контролю за їх діяльністю, в т. ч. шляхом узгодження основних питань діяльності територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки з відповідними структурними підрозділами Відповідачів 8, 1.

Відповідача 13, в частині:

- систематичного не забезпечування виготовлення у встановленому порядку необхідної кількості бланків військових квитків на замовлення Відповідача 1;

- бездіяльності по належному контролю, спрямовуванню та координації діяльності Відповідача 1 щодо забезпечення обороноздатності та національної безпеки, в частині забезпечення документування військового обліку громадян України, а також такого контролю за Відповідачем 7 з приводу реалізації останнім повноважень пов`язаних з військовим обліком громадян;

- не своєчасне розроблення чи бездіяльність по розробленню, та/або засекречення порядку ведення Реєстру закон про який прийнято в 2017 році;

- бездіяльності по належному контролю, спрямовуванню та координації діяльності Відповідача 4 щодо застосування закону про Реєстр, в тому числі шляхом не визначення відповідного Порядку здійснення контролю, проведення камеральних перевірок, права та обов`язки суб`єктів у сфері реєстрів та держателів реєстру під час здійснення контролю та проведення перевірок, критерії, за якими здійснюється моніторинг, критерії, за якими визначається ступінь відповідальності за порушення, допущені у сфері реєстрів.);

- стягнути з відповідачів вартість порушеного права.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.

27 січня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року у справі №560/9615/24.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII.

Частиною першою статті 13 КАС України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Згідно ухвали Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року справу №560/9615/24 призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Отже, враховуючи, що ця справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність одного з випадків, визначених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник зазначає про наявність виключних обставин, наведених у підпунктах «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Зокрема, скаржник, посилаючись на підпункт «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України зазначає, що хоча суд апеляційної інстанції і послався в своїй постанові на ряд висновків Верховного Суду України, проте не можна сказати, що такі висновки були такими, які приймалися у подібних правовідносинах, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права (статті 37 Закону №2232- XII; статті 19, 48 Закону №1907-IХ, в частині функціонування такого реєстру як ЄДРПВР; статті 9 та 10 Закону №1951-VIII; статті 8 та 15 Закону №2297-VI) у подібних правовідносинах - де держава, в особі органів військового управління (ТЦК та СП, інші органи) внесла завідомо недостовірний та підроблений запис в ЄДРПВР (Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів) (підроблений в тій частині, в якій законних підстав для внесення цього запису в тому виді, в якому він був вчинений - не існувало та не існує незважаючи на рішення судів по відмові в задоволенні мого позову та апеляційної скарги) щодо позивача (стаття 366 Кримінального кодексу України).

Верховний Суд зазначає, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права, які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Водночас колегія суддів зауважує, що потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики виникає, передусім, у тих випадках, коли практики з певного питання немає взагалі і її потрібно сформувати, або відсутня єдність у вже сформованій практиці з певного питання і такі обставини необхідності формування висновку щодо застосування норми права належно обґрунтовані у касаційній скарзі з викладенням підходу до застосування такої норми права, яка не застосовувалася раніше Верховним Судом у подібних правовідносинах.

Проте, наведені скаржником доводи зводяться виключно до незгоди з судовими рішеннями, переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що є неналежним обґрунтуванням підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України з огляду на вищевикладене. У поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи. Доводи скаржника щодо фундаментального значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики зводяться виключно до припущень скаржника та не містять належного обґрунтування.

У касаційні скарзі також міститься посилання скаржника на підпункт «б» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Зокрема, скаржник, посилаючись на підпункт «б» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, зазначає, що предмет позову в цій справі був сформульованим позивачем загальним за обсягом та при цьому конкретним за змістом щодо 13 (тринадцяти) відповідачів, що само по собі не дає позивачу змоги звернутися з окремим позовом більш конкретного характеру, так як за своїм обсягом і змістом він буде входити в предмет позову за цією справою.

Верховний Суд відхиляє такі доводи скаржника з огляду на те, що в обґрунтування вказаного твердження він не навів та не обґрунтував, при розгляді яких саме справ позивач позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями, та яким чином ці обставини впливають на вирішення спору у конкретній іншій справі. Суд зазначає, що лише загальні посилання на такі обставини, за відсутності вмотивованих аргументів, не дають підстав для висновку, що є підстави для відкриття касаційного провадження, з посиланням на підпункт «б» частини п`ятої статті 328 КАС України.

Також скаржник вказує, що ця справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для нього.

Зокрема, у касаційній скарзі скаржник стосовно суспільного інтересу зазначає, що питання дотримання положень Конституції та законів має особливе значення в період воєнного часу, в тому числі і через наявність обмежень деяких конституційних прав на час дії такого часу, суспільний інтерес полягає саме в тому, щоб будь-яке не дотримання положень Конституції та законів було ретельно розглянуто судами та іншими суб`єктами правозастосування.

Скаржник також вказує про винятковість цієї справи для нього, з огляду на те, що він звернувся до адміністративного суду за захистом своїх прав, разом з правом на інформацію та захист своїх персональних даних, для видалення завідомо недостовірного запису (підробленого) та встановлення винних у його вчинені, а також встановлення дійсних даних його військового обліку, у випадку якщо їх не було знищено, а лише приховано від нього, та з тією метою, щоб отримати не підроблений засобами реєстру військовий квиток після відповідної зміни реєстру чи внаслідок зобов`язання вчинити дії передбачені за раніше діючим законодавством, а достовірний військовий квиток, а також отримати відповідні вибачення та відшкодування. В противному випадку він, як хвора особа, позбавлена судового захисту, мав усі підстави розраховувати бути призваним на військову службу під час воєнного стану незважаючи на те: що він ніколи не призивався на неї до цього, в тому числі і на особливий період в 2015; на його дійсне місце обліку та статус особи який мав би бути як у особи виключеної з обліку, якби закон відносно нього був виконаний у 2007, 2009 та 2015 роках. Тобто бути призваним не тим ТЦК та СП де він мав би бути на обліку або в якому він мав би бути виключеним з обліку ще в 2009 році чи 2015 році, а іншим: в якому він не стояв на обліку з 05 грудня 2007 року, та який (ТЦК) вчинив завідомо недостовірний запис (службову підробку запису внесеного не на підставі відомостей військового обліку) про нього до відповідного реєстру про недостовірні місце обліку та військово- обліковий статус.

Скаржник вказує, що з цього має бути достатньо ясною винятковість цієї справи для нього, як особи, хворої на діагноз МКХ-10 Р.23.1., так як такі особи мають виключатись з військового обліку за визначенням.

Вжите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Проте, касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Стосовно «виняткового значення» справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа має виняткове значення для скаржника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення.

Проте, посилання скаржника про те, що справа становить виняткове значення для нього, не підтверджене належними доказами та не обґрунтоване обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів, доводи скаржника в цій частині зводяться виключно до незгоди з рішеннями судів попередніх інстанцій та переоцінки доказів у справі.

Верховний Суд зазначає, що незгода із судовим рішенням не свідчить про винятковість справи, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання відповідних наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/відповідача є передбачуваним процесом.

Також скаржник, посилаючись на підпункт «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, зазначає, що суд першої інстанції відніс цю справу до категорії справ незначної складності помилково.

Зокрема, скаржник зазначає, що будь-яку справу, яка відноситься до юрисдикції суду першої інстанції, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів, крім справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження.

Адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, крім випадку, встановленого частиною четвертою статті 22 КАС України, розглядаються і вирішуються в адміністративному суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів.

Оскільки ця справа є такою, де предметом, серед іншого, є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, то вона має розглядатися і вирішуватись в адміністративному суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів, так як винятки з цього правила не передбачені частиною четвертою статті 22 КАС України.

Скаржник зазначає, що оскільки вона має розглядатися і вирішуватись в адміністративному суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів, то вона є будь-якою справою, що відноситься до юрисдикції суду першої інстанції, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянута колегіально у складі трьох суддів, крім справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження.

Скаржник вказує, що з цього достатньо ясно видно, що справи, які розглядаються і вирішується колегіально у складі трьох суддів є будь-якими справам, тільки не справами спрощеного позовного провадження.

Скаржник наголошує, що справи, які розглядаються та вирішуються колегіально у складі трьох суддів першої інстанції не можуть бути такими (справами), які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження, а судді колегії з трьох суддів, по цій причині, не можуть розглядати справи спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції.

Скаржник переконаний, що суд першої інстанції допустив помилку у віднесені справи, предметом оскарження в якій, серед іншого (наприклад: кількість відповідачів - 13), були рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, до справи незначної складності спрощеного провадження чим, допустив порушення норм процесуального права (стаття 33 КАСУ).

Верховний Суд відхиляє аргументи скаржника про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, визначені статтею 33 КАС України, з огляду на те, що зазначена стаття визначає порядок здійснення адміністративного судочинства колегією суддів, при цьому зазначена норма не визначає форми адміністративного судочинства, а саме в якому провадженні (спрощеному або загальному) буде здійснюватися розгляд справи.

Відповідно до частини першої статті 33 КАС України адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, крім випадку, встановленого частиною четвертою статті 22 цього Кодексу (…), розглядаються і вирішуються в адміністративному суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів.

Тобто, зазначена норма є імперативною та передбачає колегіальний розгляд усіх справ, в яких оскаржуються рішення, дії, бездіяльність Кабінету Міністрів України не залежно від виду провадження - загального чи спрощеного.

Натомість, умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються КАС України (частина п`ята статті 12 КАС України).

Відповідно до частини другої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згаданою частиною четвертою статті 257 КАС України, а також частиною четвертою статті 12 КАС України вказано чіткий перелік категорій справ, які за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті, а саме справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»;

6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Отже, як вбачається із оскаржуваних судових рішень, предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного провадження.

З огляду на викладене, посилання скаржника на підпункт «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України є необґрунтованим.

Суд наголошує, що визначені підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Отже, Суд дійшов висновку, що у касаційній скарзі скаржником не наведено, а судом касаційної інстанції не встановлено обґрунтованих підстав можливості допуску касаційної скарги до перегляду судових рішень, прийнятих за наслідками розгляду справи за правилами спрощеного провадження.

Щодо посилання скаржника на підстави касаційного оскарження, визначені у частині четвертій статті 328 КАС України, Суд зазначає, що передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, встановлених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

З огляду на зазначене та враховуючи, що скаржник, оскаржуючи судові рішення у цій справі, не обґрунтував наявності випадків для відкриття касаційного провадження, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, підстави перевірки інших доводів касаційної скарги відсутні.

Своєю чергою колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів», а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції.

На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись статтями 248, 328, 333 КАС України, Суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року у справі №560/9615/24 за позовом Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Міністерства цифрової трансформації України, ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , Хмельницької обласної державної адміністрації, Генерального штабу Збройних Сил України, Національної поліції України, Адміністративно-господарчого управління Генерального штабу Збройних Сил України, Управління Західного Оперативного Командування, ІНФОРМАЦІЯ_6 військової частини НОМЕР_1 , Кабінету Міністрів України про визнання дій та бездіяльності протиправними.

Копію ухвали направити скаржнику за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В. Кашпур

Судді: В.М. Соколов

С.А. Уханенко