Справа № 580/9700/24
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/9700/24 Суддя (судді) першої інстанції: Василь ГАВРИЛЮК
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Файдюка В.В.,

Суддів Карпушової О.В.,

Мєзєнцева Є.І.,

При секретарі Масловській К.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Державного бюро розслідувань (далі - ДБР, відповідач-1), Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську (далі - ТУ ДБР, відповідач-2), в якому просив:

- визнати неправомірною бездіяльність Державного бюро розслідувань, яка проявилася в тому, що Державне бюро розслідувань не надало відповідь на скаргу від 28 серпня 2024 року у встановлений чинним законодавством України термін;

- визнати неправомірною бездіяльність Державного бюро розслідувань, яка проявилася в тому, що посадові особи цього правоохоронного органу у відповідності до вимог статтей 24 і 25 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" скаргу від 28 серпня 2024 року не передали на розгляд до Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань, для розгляду цієї скарги по суті;

- визнати неправомірною дію Державного бюро розслідувань, яка проявилися в тому, що посадові особи цього правоохоронного органу всупереч вимогам статтей 24 і 25 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" скаргу від 28 серпня 2024 року передали на розгляд до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську;

- зобов`язати Державне бюро розслідувань скаргу від 28 серпня 2024 року у відповідності до статтей 24 і 25 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" передати на розгляд до Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань;

- визнати неправомірною дію Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, яка проявилася в тому, що всупереч вимогам статтей 24 і 25 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" скарга від 28 серпня 2024 року про притягнення до відповідальності слідчого ОСОБА_2 була розглянута керівником Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, ОСОБА_3 , який не має у відповідності до чинного законодавства України прав та обов`язків вирішувати питання щодо притягнення до відповідальності слідчого Державного бюро розслідувань;

- визнати неправомірною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, яка проявилася в тому, що керівник Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, ОСОБА_4 під час надання відповіді, якою інформував, що скарга від 28 серпня 2024 року не підлягає задоволенню, не роз`яснив порядок оскарження прийнятого ним рішення;

- визнати неправомірною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, яка проявилася в тому, що керівник Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, ОСОБА_4 під час надання відповіді, якою інформував, що скарга від 28 серпня 2024 року не підлягає задоволенню, не обґрунтував свою відповідь, а саме, не процитував жодної норми чинного законодавства України, яка стосується притягнення слідчого до відповідальності, не навівши зв`язку цих норм зі змістом скарги від 28 серпня 2024 року, а також не аргументував застосування цих норм у контексті обставин, вказаних у скарзі.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року закрито провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 статті 238 КАС України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що дії та бездіяльність, які він оскаржував, є процесуальними функціями, а не публічно владними управлінськими. Вказує, що позивач не оскаржував рішення, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, які регламентуються параграфом 1 Глави 27 (статті 303-308) КК України.

15 січня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Державного бюро розслідувань на апеляційну скаргу позивача, в якому представник просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

23 січня 2025 року до суду також надійшов відзив Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, в якому представник наполягає на законності ухвали Черкаського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно ч. 1 ст. 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Однак, це не означає, що правопорядок в Україні допускає можливість звертатися з будь-якими позовами (позовними вимогами) до будь-якого суду, адже порядок здійснення судочинства в силу вимог ст. 92 Конституції України визначається виключно Законами України, тому право на звернення до суду фізичні та юридичні особи мають здійснювати у порядку та спосіб, визначений законами з питань судочинства.

За приписами ст. 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів.

Повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства визначаються Кодексом адміністративного судочинства України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Пунктом 2 ч.1 ст. 4 КАС України передбачено, що публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст. 4 КАС України).

При цьому, необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій саме у тих відносинах, у яких виник спір.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Водночас юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у цій справі підставою звернення до суду слугували дії ДБР щодо не передачі скарги позивача на розгляд до Управління внутрішнього контролю ДБР та дії ТУ ДБР щодо розгляду скарги позивача (лист від 10.09.2024 № К-669/13-01-706/24) про проведення службового розслідування щодо слідчого першого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Краматорську, Владислава П`ятницина за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002009.

Позивач у своєму позові наполягає на зобов`язанні ДБР передати на розгляд до Управління внутрішнього контролю ДБР скаргу від 28.08.2024.

Суть скарги ОСОБА_1 , поданої ним 28.08.2024 до ДБР, зводиться до того, що у ініційованому позивачем кримінальному провадженні № 0002009 слідчий прийняв постанову про закриття кримінального провадження, яку в подальшому скасовано ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08.07.2024 у справі № 175/1762/24. Вказане на думку позивача свідчить про неналежне виконання цим слідчим територіального органу ДБР службових обов`язків та наявності підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Тож скарга позивача стосувалася дій слідчого щодо винесення постанови на стадії досудового розслідування кримінального провадження № 0002009, яка в подальшому була оскаржена позивачем в порядку КПК України до слідчого судді, яким ця постанова була скасована.

Щодо суті подібних правовідносин висловив позицію Конституційний Суд України у рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001, де зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської.

Аналогічний висновок міститься у Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп/2011, в якому зазначено, що з метою реалізації положень статті 55 Конституції України та недопущення обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина у разі оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого, органу дізнання стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини такі скарги суди повинні розглядати аналогічно до порядку оскарження до суду рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, встановленого КПК України.

Так, приписами частин першої - третьої статті 38 КПК передбачено, що органами досудового розслідування є органи, що здійснюють досудове слідство і дізнання, зокрема і слідчі підрозділи органів Державного бюро розслідувань.

З урахуванням викладеного, судом вірно враховано, що відповідно до частини першої статті 303 КПК України визначено виключний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені на досудовому провадженні. Разом з тим, частиною другою цієї ж статті обумовлено, що скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

Завданням кримінального провадження відповідно до частини першої статті 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина перша статті 1 КПК України).

Пунктом 5 частини першої статті 3 КПК України досудове розслідування визначено як стадію кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

За правилами статті 218 КПК України досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21.11.2018 у справі № 826/2004/18, від 10.04.2019 у справі № 808/390/18 та від 28.08.2019 у справі № 1540/5031/18 у подібних правовідносинах дійшла висновку, що орган дізнання, попереднього слідства, прокуратури під час вчинення діянь, пов`язаних із досудовим розслідуванням злочинів, не здійснюють публічно-владних управлінських функцій, а отже оскарження таких дій має відбуватися виключно за правилами, установленими КПК України.

Ці висновки Великої Палати щодо застосування положень пункту 2 частини другої статті 19 КАС України, статті 303 КПК України були застосовані Верховним Судом у постанові від 28.09.2022 у справі № 380/19049/21, у постанові від 23 січня 2025 року у справі №420/21441/24.

Саме у межах визначеного кримінальним процесуальним законом процесуального контролю слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про необхідність прийняття відповідного процесуального рішення в межах досудового розслідування кримінального провадження, і вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для скасування відповідного рішення.

Так, у випадку невиконання слідчим процесуальних обов`язків у КПК України встановлено порядок оскарження такої бездіяльності до слідчого судді (пункт 17 частини першої статті 7, статті 24, 303-307).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

І як слідує з матеріалів справи, позивач, беручи до уваги такі засади кримінального провадження, як змагальність, забезпечення права на оскарження, диспозитивність тощо, оскаржував до слідчого судді окремі процесуальні рішення слідчого під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002009.

Зокрема, як зазначає позивач у позові, слідчий суддя Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 08 липня 2024 року постановив ухвалу у справі № 175/1762/24, якою скасував постанову слідчого Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від 08 червня 2024 року про закриття кримінального провадження № 0002009 від 28 червня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 426-1 КК України.

Таким чином наведеною вище ухвалою слідчого судді вирішене питання прав позивача як заявника у кримінальному провадженні шляхом скасування оскаржуваної ним постанови слідчого на цій стадії кримінального процесу, а отже позивач не був позбавлений можливості відновити свої права, визначені у КПК України, у передбачений законодавством спосіб.

Крім того, статтею 36 КПК України врегульовано повноваження прокурора в межах здійснення нагляду за дотриманням кримінального процесуального законодавства під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва, зокрема і скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих. А відповідно до статті 39 КПК України керівник органу досудового розслідування уповноважений вживати заходів щодо усунення порушень вимог законодавства у випадку їх допущення слідчим.

Таким чином, законодавством визначено механізм контролю за законністю прийнятих процесуальних рішень відповідною посадовою особою органу досудового розслідування при здійсненні кримінального провадження.

При цьому колегія суддів врахувала, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно із частиною 4 статті 3 вказаного Закону скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Натомість скарга від 28.08.2024, у якій позивач просив притягнути до відповідальності слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, П`ятницина Владислава за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002009, не містить жодного посилання на Закон України "Про звернення громадян", при цьому незалежно від результатів її розгляду не вплине на реалізацію соціально-економічних чи особистих прав і законних інтересів позивача, у зв`язку із чим відсутні підстави вважати скаргу позивача від 28.08.2024 зверненням в порядку Закону України "Про звернення громадян".

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що цей спір не є публічно-правовим.

Вказані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 20 березня 2023 року у справі № 380/19076/21.

Відповідно до ч.5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, згідно заявлених позовних вимог, відповідач у спірних правовідносинах не здійснює владні управлінські функції в розумінні КАС України.

Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповне з`ясовано обставини, що мають значення для справи чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 238, 241, 242, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 04 лютого 2025 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев