Справа № 990/43/25
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2025-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

05 лютого 2025 року

м. Київ

справа №990/43/25

адміністративне провадження № П/990/43/25

Верховний Суд у складі суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого (судді-доповідача) Хохуляка В.В., суддів: Васильєвої І.А., Гімона М.М., Дашутіна І.В., Юрченко В.П.

перевірив матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Україна, від імені якої виступають Верховна Рада України, Президент України Зеленський Володимир Олександрович, Головне управління Пенсійного фонду України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

03.02.2025 до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Держави Україна, від імені якої виступають: відповідач 1 - Верховна Рада України, відповідач 2 - Президент України Зеленський Володимир Олександрович, відповідач 3 - Головне управління Пенсійного фонду України, треті особи: 1 - Уповноважений з прав людини, 2 - Міністерство юстиції України, 3 - Міністерство соціальної політики України, в якому позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність Верховної Ради України та/або дії Президента України, Головного управління Пенсійного фонду України, що призвели до порушень конституційних прав і свобод позивача, зокрема, права на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло; право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом;

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України щодо відмови у перерахунку пенсії на реальний рівень інфляції;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України вчинити дії щодо перерахунку пенсії з урахуванням реального рівня інфляції, починаючи з 2013 року, та виплатити позивачу недоотриману суму пенсії;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України надати позивачу розрахунок реальної суми пенсії, яку він би отримував, якщо б було забезпечено перехід на пенсію по втраті годувальника відповідно до закону, і якщо вона більша, призначити таку з дати звернення до ПФУ з 2022 року;

визнати право позивача на пенсію по втраті годувальника;

визнати право позивача на забезпечення достатнього прожиткового рівня;

визнати факт, що інфляція зменшила пенсію позивача майже в 2,4 рази, що є порушенням статті 22 Конституції України;

здійснити дії, спрямовані на відновлення конституційних прав та свобод позивача, порушених діями і бездіяльністю відповідачів;

привести статтю 7 Закону України «Про Державний бюджет України» на 2021-2025 роки у відповідність до статті 48 Конституції України та встановити прожитковий мінімум у розмірі 6016,14 грн;

зобов`язати Верховну Раду України усунути суперечність у статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (щодо пенсії по втраті годувальника);

зобов`язати Президента України, керуючись статтею 106 Конституції України, зупинити дію актів та законів, що порушують Конституцію (зокрема статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України" на 2021-2025 роки, статті 36, 27, 41, 42 Закону України "Про пенсійне забезпечення") з мотивів невідповідності Конституції, та звернутися до Конституційного Суду України щодо їх конституційності;

Позивач просить ухвалити наступні дії щодо відповідачів.

Відповідачу 3 (Головне управління Пенсійного фонду України):

здійснити перерахунок пенсії позивача та призначити нову пенсію, яка відповідає реальному рівню інфляції з 2013 року та реальному прожитковому мінімуму для непрацездатних осіб, починаючи з 2022 року;

виплатити різницю між фактично отриманою та належною пенсією за період з 2022 року;

призначити позивачу пенсію по втраті годувальника з 2022 року, як це передбачено для непрацездатних осіб.

Відповідачів 1 (Верховна Рада України) та 2 (Президент України):

зобов`язати усунути всі проблеми законодавства, що перешкоджають реалізації конституційних прав позивача на соціальний захист та достатній життєвий рівень;

здійснити приведення законів та нормативних актів у відповідність до Конституції України, зокрема щодо пенсійного забезпечення;

звернутися до Конституційного Суду України щодо конституційності положень законів, які порушують права позивача, зокрема, статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України" на 2021-2025 роки, що встановлюють занижений прожитковий мінімум.

Позивач зазначає загальну суму позову 5125242,74грн: недоплата через інфляцію 99722,16грн (з відсотками 115242,74грн), моральна шкода 5000000грн, витрати на суд 10000грн.

Крім того, позивач просить:

витребувати від відповідача 1 - Верховної Ради України вказані закони, що призвели до порушень конституційних норм і свобод, а саме: статті 1, 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", статті 27, 41, 42 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України" на 2021-2025 роки.

отримати від третьої сторони - Міністерства юстиції України підтвердження їхньої публічної заяви про те, що реальний прожитковий мінімум становить близько 9000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на бездіяльність органів державної влади, що на думку позивача, порушили його конституційні права, гарантовані статтями 3, 8, 22, 46, 48, 49 Конституції України, а саме: права на достатній життєвий рівень для себе та своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло, гарантоване статтею 48 Конституції України; права на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування, гарантоване статтею 49 Конституції України; права на соціальний захист, що включає право на забезпечення у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, гарантоване статтею 46 Конституції України; звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, що є порушенням статті 22 Конституції України; порушення права на правничу допомогу (стаття 59 Конституції України), на доступ до суду (стаття 55 Конституції України) та права на відшкодування шкоди (стаття 56 Конституції України). У контексті наведеного позивач вказує на необхідність визнання ряду положень Законів такими, що не відповідають Конституції України, що є наслідком зобов`язання держаних органів влади усунути порушення законодавства шляхом приведення останніх у відповідність до Конституції України.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Згідно з приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Суд зазначає, що як слідує зі змісту позовної заяви, адміністративний позов заявлено позивачем до таких відповідачів: відповідач 1 - Верховна Рада України, відповідач 2 - Президент України, відповідач 3 - Головне управління Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини першої статті 22 КАС України місцеві адміністративні суди (місцеві загальні суди як адміністративні суди та окружні адміністративні суди) вирішують адміністративні справи як суди першої інстанції, крім випадків, визначених частинами другою - четвертою цієї статті.

Як унормовано частиною четвертою статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Рахункової палати, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.

Відповідно до частини першої статті 25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом. Якщо така особа не має місця проживання (перебування) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача.

Отже, законодавцем установлено вичерпний перелік суб`єктів владних повноважень, які можуть бути відповідачами у справах, що підсудні Верховному Суду як суду першої інстанції, серед яких є, зокрема, Президент України, Верховна Рада України та відсутній такий суб`єкт, як Головне управління Пенсійного фонду України.

За загальним правилом, судами, які вирішують адміністративні справи у першій інстанції, є місцеві адміністративні суди (місцеві загальні суди як адміністративні суди та окружні адміністративні суди). І лише у встановлених процесуальним законом випадках певні категорії спорів підсудні Верховному Суду як суду першої інстанції.

Згідно з частинами першою та другою статті 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою. Якщо справа щодо пов`язаних вимог територіально підсудна різним місцевим адміністративним судам, то її розглядає один з цих судів за вибором позивача.

Положенням наведеної процесуальної норми кореспондують правила частини першої статті 172 КАС України про те, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Водночас у статті 172 КАС України встановлено заборони об`єднувати в одне провадження кілька вимог, щодо яких закон визначає особливості порядку їхнього розгляду. Зокрема, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом, а також щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

Згідно з частиною п`ятою статті 172 КАС України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

Як убачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 об`єднав кілька вимог до різних суб`єктів владних повноважень. Одні з цих вимог - до Верховної Ради України та Президента України, а відтак за правилами виключної підсудності належать до компетенції Верховного суду як суду першої інстанції, тоді як інші вимоги, які звернуті до Головного управління Пенсійного фонду України, не підсудні Верховному Суду, як суду першої інстанції.

Об`єднані у цій позовній заяві вимоги підсудні різним судам, у зв`язку з чим мають розглядатися різними судами, що буде відповідати завданню адміністративного судочинства та порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України.

На підставі наведеного, слід зазначити, що відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу). У розглядуваному випадку порушено правила частини п`ятої статті 172 КАС України.

Таким чином, враховуючи, що позивач об`єднав в одне провадження кілька вимог, що підсудні різним судам, і немає законних підстав для їхнього роз`єднання в окремі провадження таким чином, щоб після роз`єднання Верховний Суд як суд першої інстанції міг розглядати у самостійному провадженні позовні вимоги до Міністерства юстиції України, які цьому суду за правилами виключної підсудності не підсудні, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для повернення цієї позовної заяви позивачу на підставі пункту 6 частини четвертої статті 169 КАС України.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 02.03.2023 у справі №215/3640/22, від 11.07.2024 у справі №990/198/24, від 05.12.2024 у справі №990/308/24.

Суд зазначає, що позивач не позбавлений права звернутися з окремими позовами щодо кожного відповідача до судів, підсудність розгляду яких відповідала б правилам розгляду справ, встановленим Кодексом адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 22, 25, 169, 171, 172 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна, від імені якої виступають Верховна Рада України, Президент України Зеленський Володимир Олександрович, Головне управління Пенсійного фонду України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - повернути особі, яка її подала.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

--------------------

--------------------

--------------------

--------------------

--------------------

В.В. Хохуляк

І.А. Васильєва

М.М. Гімон

І.В. Дашутін

В.П. Юрченко

Судді Верховного Суду