Справа № 140/13581/24
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2025-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року ЛуцькСправа № 140/13581/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом громадянина Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, визнання протиправними дій,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України, відповідач-1), Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі Управління ДМС у Волинській області, відповідач-2) про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 31.10.2024 №163-24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання ДМС України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; визнання протиправними дій Управління ДМС у Волинській області в частині нероз`яснення позивачу причин відмови та порядку оскарження рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ДМС України протиправно прийнято рішення від 31.10.2024 №163-24 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідач-1 не врахував, що позивач є громадянином Корейської Народно-Демократичної Республіки та через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні переконання та побоювання ув`язнення в ситуаціях порушення прав людини не може повернутись в країну походження. При цьому зазначив, що у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він чітко зазначив, що не може повернутися до країни свого походження через переслідування за антиурядову діяльність, вказавши про свої опозиційні погляди до тоталітарної влади країни походження, також він надав численні докази на підтвердження таких обставин, однак такі не були взяті до уваги при прийнятті оскаржуваного рішення. Також відповідач-1 не поцікавився ситуацією у країні його походження, водночас згідно з інформацією, яка міститься у загальнодоступних засобах масової інформації, об`єктивно вбачається, що влада Корейської Народно-Демократичної Республіки не лише не здатна забезпечити його захист, а й сама є агентом переслідування. Також позивач вважає протиправними дії Управління ДМС у Волинській області в частині не роз`яснення йому причин відмови та порядку оскарження рішення.

Ухвалою суду від 26.11.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзивах на позовну заяву представник відповідачів Гудкова М. С. (а.с. 17-21, 145-150) позовних вимог не визнала та просила у їх задоволенні відмовити повністю. В обґрунтування такої позиції зазначила, що за результатами розгляду справи громадянина Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 , який звернувся із заявою щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (заява від 17.05.2024), на підставі заяви, співбесід, інформації по країні походження було встановлено наступне.

Позивач під час проведення співбесіди про наявність переслідувань щодо нього на території країни громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи чи з політичних міркувань не повідомив, у свою чергу зазначив, що після відібрання його у батьків та з навчального процесу у КНДР і в подальшому відправлення у дванадцятирічному віці на навчання до Австралії, він дещо образився на владу, оскільки не хотів їхати вчитися до іншої країни, а також покидати свою домівку та батьків, а тому зрозумів, що не згідний з протиправними діями влади у своїй країні стосовно себе. При цьому зазначив, що після виїзду із країни громадянської належності на навчання до Австралії, під час роботи в рф та проживання в Україні ніколи політикою на батьківщині не цікавився; жодного відношення до будь-яких політичних партій КНДР не мав, його рідні також. Крім того повідомив, що ніколи не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами (в п.4.4 анкети лише вказав, що під час навчання в Австралії та роботи в рф зазнав фізичного насилля з боку військових КНДР, причиною тому стало незадовільні успіхи в навчанні, а згодом і в роботі, однак представник відповідачів зазначає, що такі фізичні заходи щодо позивача не були пов`язані із конвенційними ознаками); перебуваючи у своїй країні до дванадцятирічного віку, а згодом і після виїзду будь-яких погроз від офіційної влади жодного разу не отримував. Також ствердив, що не підтримує жодну із наявних у країні походження політичних партій, в тому числі опозиційних, лише на словах не згідний із політикою та діями корейської влади; на його думку, нинішня влада в країні його постійного проживання є тоталітарною, не виконує свої передвиборчі обіцянки, а також довела суспільство до злиднів, а він хотів змін, інше життя, нормальну роботу, спочатку намагався виїхати до Європейського Союзу, однак йому це не вдалося, після чого він твердо вирішив залишитися в Україні. При цьому, перебуваючи на роботі в уряді КНДР та виконуючи його доручення дистанційно у рф залишив місце служби і нелегально, скориставшись послугами інших осіб з використанням автомобільного транспорту прибув до України, і у зв`язку із цим зазначив, що у разі повернення в нього можуть бути великі проблеми.

З урахуванням наведеного представник відповідачів зазначала, що під час аналізу наданої позивачем інформації встановлено, що політичні погляди або ж політичні позиції, які могли б призвести до переслідування його в країні громадянської належності, відсутні, а тому є підстави вважати, що він належним чином не довів заявлені побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань. У свою чергу встановлено, що на території Північної Кореї відсутні збройні конфлікти; ризик щодо методів проведення процесуальних заходів представниками правоохоронних органів країни громадянської належності заявника у рамках проведення досудового слідства по кримінальних провадженнях у яких він може бути фігурантом при поверненні на батьківщину, а також, ризик можливого покарання заявника, не перевищують загального ризику щодо методів правоохоронних органів та покарання, яке застосовується до інших фігурантів подібних кримінальних справ; покарання за злочини, у яких може бути обвинувачений заявник у разі повернення до Північної Кореї відповідно до законодавства цієї країни та інформації, наявної в мережі Інтернет, смертної кари не передбачає (в пункті 4.6 анкети позивач вказав, що до кримінальної відповідальності не притягувався). Також позивач ствердив, що працював на уряд КНДР за межами країни громадянської належності у місті Владивосток рф, при цьому займався продажем валюти, залишив місце державної роботи у нічний час доби, у період зміни вартових у військовому таборі, однак наголосив, що після втечі його із табору він ще близько двох годин перебував у рф і ніхто із охоронців військового об`єкту, де він працював, не розшукував, і в подальшому за допомогою третіх осіб залишив рф, а на запитання чи порушили за фактом втечі з табору відносно нього кримінальну справу відповів - «ні». У свою чергу, згідно обліків банку даних Інтерполу позивач у міжнародному розшуку не перебуває (не розшукується КНДР), а у мережі Інтернет інформація про розшук позивача правоохоронцями також відсутня. Оскільки з моменту втечі позивача з рф до України минуло більше дев`яти років, кримінальні провадження за вказаним фактом у його країні не відкриті, у розшуку він не перебуває, можна зробити висновок, що притягнення його до кримінальної відповідальності у разі повернення є малоймовірними та не обов`язковими елементами подальших дій влади. Отже, серед фактів, повідомлених заявником, у сукупності із фактами, відомими з матеріалів ІКП, немає таких, які б могли служити підставою для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI), що стало підставою для прийняття ДМС України рішення від 31.10.2024 №163-24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту рішення.

Інших заяв по сутні справи на адресу суду не надходило.

Ухвалою суду від 11.12.2024 у задоволенні клопотання представника відповідачів про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 є громадянином Корейської Народно-Демократичної Республіки. За даними анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 41-54), позивач у 2015 році нелегально прибув до України.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15.05.2023 у справі №725/3505/23 затримано громадянина Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 з метою його ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, строком на 6 місяців із поміщення до Пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України (ПТПІ) ДМС України, с. Журавичі, Луцький район, Волинської області, починаючи з часу фактичного затримання, а саме з 18 год. 40 хв. 12.05.2023 (а.с. 62-64).

20.07.2023 через Волинський ПТПІ Лім Іл Ган звернувся до Управління ДМС у Волинській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 32).

Листом від 28.07.2023 Управління ДМС у Волинській області повернуло заяву позивача та подані ним документи без прийняття до розгляду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28.11.2023 у справі №140/23778/23, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2024, визнано протиправними дії Управління ДМС у Волинській області щодо відмови у прийнятті заяви громадянина Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Управління ДМС у Волинській області повторно розглянути заяву громадянина Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.07.2023, та за наслідками розгляду прийняти рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом (а.с. 27-31).

17.05.2024 позивач подав до Управління ДМС у Волинській області заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 33-36), а також анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 41-54).

17.05.2024 позивачу видано довідку про звернення за захистом в Україні №013332 (а.с. 55).

06.06.2024 Управлінням ДМС у Волинській області прийнято наказ №49 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 » (а.с. 92), а 06.08.2024 наказ №64 «Про продовження строку розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина КНДР ОСОБА_1 » (а.с.121).

Також в порядку проведення процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з позивачем проведено також співбесіди, про що свідчить протоколи співбесіди №1 від 03.06.2024, №2 від 11.07.2024 (а.с.70-89, 107-114).

За результатами розгляду особової справи громадянина Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 , на підставі отриманої його заяви від 17.05.2024, проведених співбесід із заявником 03.06.2024 та 11.07.2024, комплексного та системного вивчення наданих ним документів, інших матеріалів, а також інформації по країні його походження, посадова особа Управління ДМС у Волинській області підготувала висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.09.2024 (а.с. 125-140). У зазначеному висновку зазначено, що доцільно рекомендувати ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

31.10.2024 ДМС України прийнято рішення №163-24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 (а.с. 141).

Повідомленням від 14.11.2024 № 1 Управління ДМС у Волинській області проінформовано позивача про те, що відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону № 3671-VI йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні; підстава рішення ДМС України від 31.10.2024 №163-24. Також позивачу роз`яснено що відповідно до статті 12 Закону № 3671-VI він має право оскаржити вказане рішення, звернувшись до суду, в установленому законом порядку (а.с. 9, 142).

Вважаючи зазначену відмову протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Закон № 3671-VI визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин другої, сьомої статті 7 Закону № 3671-VI заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - «Керівництво») передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - «УВКБ ООН»), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29.04.2004) у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані у першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - «УВКБ ООН») у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Так, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Отже, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Так, у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.05.2024 №2 (а.с. 33-36) та під час проведення співбесід 03.06.2024 та 11.07.2024 (а.с.70-89, 107-114) позивач вказав, що у 12-річному віці під наглядом та у супроводі військових КНДР проти власної волі був викрадений та відправлений на навчання до Австралії, з того часу додому жодного разу не повертався. Причиною цьому стало те, що у країні його постійного проживання з давніх-давен існує практика відбору здібних учнів у батьків та відправлення їх на навчання до розвинутих країн, де останні за рахунок держави мають здобувати відповідну освіту та знання, які в подальшому будуть їм необхідні для роботи на уряд КНДР, в тому числі за кордоном. При цьому позивач, зазначив, що в Австралії навчався у середній школі, в подальшому у коледжі, а згодом на економічному факультеті університету, який закінчив з відзнакою. Після чого, в примусовому порядку був відправлений військовими КНДР на роботу до міста Владивосток (рф), де майже два роки працював у закритому офісному приміщенні військового табору, при цьому виконував різні урядові вказівки у сфері торгівлі фінансами. Згодом він зрозумів, що такий режим та рівень життя його не влаштовує, тому вирішив таємно покинути рф, оскільки мав намір жити «вільно в нормальній, безпечній країні». З цією метою звернувся до свого співвітчизника, який допоміг з пошуком водія вантажівки, який за грошову винагороду в сумі 10 тис доларів США, після втечі з військового табору, привіз на територію України нелегально в 2015 році. Під час перебування на території України він працював дистанційно, при цьому розглядав різні варіанти для виїзду з України. Після 8 років нелегального проживання в Україні вирішив, що у пошуках кращого життя йому необхідно будь-яким способом потрапити в одну з європейських країн, а тому у 2023 році зробив спробу перетнути кордон України, оскільки мав намір потрапити до Молдови, однак у травні 2023 року був затриманий з поміщенням до Волинського ПТПІ на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15.05.2023 у справі №725/3505/23. З урахуванням цього зазначив, що втеча з батьківщини є найбільшим злочином, а тому він не може повернутися в країну свого походження - до Північної Кореї через можливу загрозу його свободі, життю та здоров`ю із політичних міркувань та через побоювання щодо застосування щодо нього смертної кари або ув`язнення.

Аналізуючи наведені позивачем твердження та враховуючи наявну інформацію в мережі Інтернет, посадова особа Управління ДМС у Волинській області у висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.09.2024 (а.с. 125-140) встановила, що відправлення заявника (позивача) на навчання не є викраденням, з чим і фактично погоджується суд. Так, під час проведення співбесід 03.06.2024 та 11.07.2024 позивач вказав, що коли йому було 12 років до його навчального класу у школі зайшли 4 військових у формі та провели коротку розмову із його вчителькою, про що говорили він не чув, після чого його ці особи вивели його з класу на вулицю, де біля військової вантажівки, яка стояла поруч із навчальним закладом, їх очікували ще двоє працівників силових структур. Посадивши позивача до даного автомобіля, вони поїхали до будинку батьків, де з останніми військові також провели відповідну роз`яснювальну розмову, при цьому повідомивши, що їхнього сина, як здібного учня, забирають для подальшого навчання за рахунок держави до Австралії. У свою чергу, батьки не дуже хотіли, щоб його забирали, але розуміли що так буде краще для нього у майбутньому; з рештою вони проти цього нічого вдіяти не змогли, оскільки у країні його проживання досить давно існує така практика влади щодо відбору успішних учнів та відправлення їх на навчання до економічно розвинутих країн, де діти за державні кошти мають здобувати певну освіту та знання, які в подальшому будуть їм необхідні для роботи на урядові інституції КНДР. Позивач ствердив, що того дня він не дуже хотів їхати, плакав, однак до автомобіля військових сідав сам, добровільно, їхав вільно, тобто без використання спецзасобів чи предметів його утримання чи елементів обмеження видимості перед собою; військові сиділи поруч; рухалися вони цим військовим автомобілем серед білого дня, по центральних вулицях столичного міста; при цьому, на запитання чи застосовували до нього ці військові фізичну силу позивач відповів - «ні». В подальшому, вказані військові повезли його до військового табору, де були інші діти його віку та старші, а потім повезли до місцевого залізничного вокзалу. При цьому, вказав, що заходи фізичного впливу під час цієї поїздки до нього також не застосовувалися. В Австралії він навчався у школі, в подальшому у коледжі, а згодом - в університеті, де проживав разом з іншими дітьми у приватному будинку, харчування отримував декілька разів на день, при цьому позивач повідомив, що у разі виникнення якихось труднощів під час навчального процесу йому завжди були готові допомогти у їх вирішенні військові офіцери. Водночас зазначив, що під час навчання в Австралії він постійно перебував на повному утриманні влади, за проживання та харчування у навчальних закладах його батьки жодного разу не платили, що свідчить проте, позивач навчався в цій країні за державним замовленням, при цьому всі витрати на його утримання під час навчального процесу взяв на себе уряд КНДР. Наведені позивачем вказані вище обставини свідчать про те, що він саме з відома педагогів та батьків був переведений на навчання до іншої країни, при цьому така процедура проведена без застосування до нього заходів фізичного насильства чи психологічного впливу, що ним під час проведення співбесід було і підтверджено.

Позивач також зазначив, що після здобуття вищої економічної освіти в одному із університетів Австралії за наказом вищого керівництва країни постійного проживання в супроводі двох військових офіцерів був відправлений авіаційним транспортом на роботу до рф у військовий табір, який був розташований на околиці міста Владивосток та охоронявся військовими. У даному таборі він щодня працював у офісному приміщенні, при цьому займався лише продажем валюти, при цьому ствердив, що за свою роботу будь-якої зарплати жодного разу не отримував, однак в цілому був усім забезпечений з боку держави для роботи, так і повсякденного життя (харчування, одяг). З урахуванням повідомлених позивачем фактів та враховуючи наявну інформацію в мережі Інтернет, посадова особа відповідача-2 дійшла висновку, що його твердження про роботу на уряд країни громадянської належності, перебуваючи за її межами, може вважатися правдоподібним.

Також під час розгляду особової справи позивача було досліджено питання чи є повернення заявника (позивача) на батьківщину смертельно небезпечним. Так, під час проведення співбесід позивач зазначив, що не бажає та боїться повертатися до країни постійного проживання, оскільки за втечу його можуть посадити до в`язниці чи взагалі позбавити життя; інших причин за яких він боїться повертатися додому не зазначив, а на запитання - чи передбачена у Північній Кореї кримінальна відповідальність за втечу особи, коли вона працює на уряд, він впевнено відповів - «так», однак статті Кримінального кодексу КНДР, яка про це зазначає та яка міра покарання передбачена за такий злочин повідомити не зміг; а в мережі Інтернет така інформація відсутня про що вказано у висновку від 06.09.2024. В той же час посадова особа відповідача-2 у вказаному висновку врахувала, що позивач зазначав, що під час перебування в таборі у рф, від своїх співвітчизників дізнався про те, що незадовго до його приїзду до даного об`єкту деякі громадяни, які працювали там самовільно залишили місце роботи та втекли у невідомому напрямку, цих осіб ніхто не наздоганяв і не розшукував, і не виключено, що вони повернулися на батьківщину. При цьому, вказав, що незважаючи на втечу з роботи, у країні постійного проживання його навряд чи розшукують силові структури, і «це його особиста думка», впевнений, що в міжнародному розшуку він також не перебуває, оскільки в такому разі «його б давно знайшли в Україні».

Крім того, під час проведення співбесіди 11.07.2024 позивач приєднав до матеріалів особової справи копію паспортного документа громадянина КНДР, повідомивши, що такий документ йому передали невідомі особи з Китаю за грошову винагороду, з якими він познайомився в мережі Інтернет; ці люди, з його слів, їздили до нього додому, і зробили копію цього документа, а його оригінал залишився в будинку його батьків (а.с. 113). З наведеного можна зробити висновок, що заявник не є предметом зацікавленості правоохоронців на батьківщині після залишення табору, оскільки в іншому випадку у разі відкриття кримінальної справи такий документ був би вилучений як речовий доказ. З урахуванням цього, зроблено висновок, що оскільки з моменту втечі заявника з військового табору до України минуло більше дев`яти років, кримінальне провадження за вказаним фактом з його слів не відкрито, у розшуку він не перебуває, можна зробити висновок, що притягнення до кримінальної відповідальності за втечу із військового табору КНДР у рф у разі його повернення є малоймовірним та не обов`язковим елементом подальших дій влади.

Також позивач під час проведення співбесід про наявність переслідувань щодо нього на території країни громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи чи з політичних міркувань не повідомив. Вказав лише, що після відібрання його у батьків та з навчальною процесу у КНДР і в подальшому відправлення у 12-річному віці на навчання до Австралії, він дещо образився на владу, оскільки не хотів їхати вчитися до іншої країни, а також покидати свою домівку та батьків, а тому в якийсь момент зрозумів, що не згідний з протиправними діями влади у своїй країні стосовно себе, при цьому ствердив, що ніколи політикою на батьківщині не цікавився, жодного відношення до будь-яких політичних партій КНДР не мав, його рідні також; будь-яких погроз від офіційної влади жодного разу не отримував. Крім того, зазначив, що ніколи не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, в той же час в пункті 4.4 анкети вказав, шо під час навчання в Австралії та роботи в рф зазнав фізичного насилля з боку військових КНДР, причиною тому стаю незадовільні успіхи в навчанні, а згодом і в роботі. Однак такі фізичні заходи щодо нього не були пов`язані саме із конвенційними ознаками.

У висновку від 06.09.2024 зазначено, що під час аналізу наданої заявником інформації встановлено, що політичні погляди або ж політичні позиції, які могли б призвести до переслідування його в країні громадянської належності, відсутні, а тому є серйозні підстави вважати, що заявник належним чином не довів заявлені побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань. Повідомлені заявником побоювання повернення до країни походження, не дають однозначних підстав визначити його біженцем, через відсутність конвенційних ознак, викладених у Законі, відтак серед фактів повідомлених заявником, немає таких, які б могли служити підставою для набуття ним статусу біженця, у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Крім того, у вказаному висновку від 06.09.2024 зазначено, що серед фактів, повідомлених заявником, у сукупності із фактами відомими з матеріалів ІКП, немає таких, які б могли служити підставою для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, при цьому до таких висновків посадова особа дійшла враховуючи наступне. На території Північної Кореї відсутні збройні конфлікти (тому елемент загальнопоширеного насильства не потребує доказування); ризик щодо методів проведення процесуальних заходів представниками правоохоронних органів країни громадянської належності заявника у рамках проведення досудового слідства по кримінальних, провадженнях у яких він може бути фігурантом при поверненні на батьківщину, а також, ризик можливого покарання заявника, не перевищують загального ризику щодо методів правоохоронних органів та покарання, яке застосовується до інших фігурантів подібних кримінальних справ; покарання за злочини, у яких може бути обвинувачений заявник у разі повернення до Північної Кореї відповідно до законодавства цієї країни та інформації, наявної в мережі Інтернет, смертної кари не передбачає (згідно КК КНДР смертна кара застосовується лише за злочини проти державного суверенітету і злочини проти народно-визвольної боротьби, у свою чергу, відповідно до п.4.6 анкети заявник до кримінальної відповідальності не притягувався). Зі слів заявника, після втечі із табору його ніхто не розшукував, при цьому, випадки втечі працівників із даного табору вже мали місце і таких осіб, також ніхто не розшукував, і не виключено, що ці особи повернулися до КНДР, а на запитання - чи порушили за фактом втечі з табору відносно нього кримінальну справу та чи розшукують його за фактом втечі відповів - «ні». У свою чергу згідно обліків банку даних Інтерполу заявник у міжнародному розшуку не перебуває (не розшукується Корейською стороною) та у мережі Інтернет інформація про його розшук також відсутня. З цього слідує, що ОСОБА_1 з моменту втечі по даний час не є об`єктом «щільної зацікавленості» правоохоронних органів КНДР, під слідством на батьківщині не перебуває, у кримінальних провадженнях не фігурує; притягнення його до кримінальної відповідальності у разі повернення є малоймовірними та не обов`язковими елементами подальших дій влади. Жодних фактів особистого переслідування або загрози застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання заявником не доведено.

З урахуванням встановлених вище обставин суд зазначає, що позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведених співбесід не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України. Доводи позивача ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, а тому є необґрунтованими та недоведеними.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що позивач, з його слів, фактично у період з 2000-2012 роки перебував в Австралії, а після цього орієнтовно близько двох років у рф, при цьому із відповідними заявами про захист у цих країнах не звертався (а.с. 71). При цьому, прибувши нелегально до України у 2015 році, позивач лише у липні 2023 році (після його затримання під час спроби перетину державного кордону та поміщення до Волинського ПТПІ) вперше звернувся з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, перебуванням у безпечній країні (Австралії під час навчання в університеті позивач вже був повнолітнім), перебуванням в Україні та часом звернення із заявою може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотиви звернення із вище згаданою заявою можуть бути іншими, зокрема пошук легалізації, уникнення примусового видворення до країни громадянської належності, а не отримання захисту.

Підсумовуючи вище викладене та враховуючи проведений аналіз щодо обставин заявника, викладених у заяві та під час проведення співбесід, суд погоджується з висновком відповідачів про те, що стосовно позивача умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні, а тому рішення ДМС України від 31.10.2024 №163-24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, відтак взаємопов`язані позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача-2 в частині не роз`яснення позивачу причин відмови та порядку оскарження рішення, суд враховує наступне.

Відповідно до частини тринадцятої статті 10 Закону № 3671-VI у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

З дослідженого судом повідомлення Управління ДМС у Волинській області від 14.11.2024 № 1 вбачається, що позивача ОСОБА_1 проінформовано про те, що відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону № 3671-VI йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні; підстава рішення ДМС України від 31.10.2024 №163-24. Також позивачу роз`яснено що відповідно до статті 12 Закону № 3671-VI він має право оскаржити вказане рішення, звернувшись до суду, в установленому законом порядку (а.с. 9, 142).

З урахуванням наведеного посилання позивача щодо нероз`яснення йому відповідачем-2 причин відмови та порядку оскарження такого рішення є безпідставними та необґрунтованими, а тому позовній вимоги в цій частині також до задоволення не підлягають.

Отже, у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: громадянин Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач-1: Державна міграційна служба України (01001, місто Київ, вулиця Володимирська, 9, ).

Відповідач-2: Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (43025, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Градний Узвіз, 4, ).

Суддя О. О. Андрусенко