Справа № 300/4192/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 300/4192/24 пров. № А/857/27176/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року (головуючий суддя Чуприна О.В., м. Івано-Франківськ) у справі №300/4192/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання звільнити з військової служби солдата,-

В С Т А Н О В И В:

30.07.2024 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (відповідач), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не прийняття та не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 30.04.2024; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти та розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 30.04.2024; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку із сімейними обставинами - перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Позов обґрунтовує тим, що у 2023 році призваний на військову службу під час мобілізації у зв`язку із введенням на території України правового режиму воєнного стану на підставі Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022 і проведенням загальної мобілізації на підставі Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" №69/2022 від 24.02.2022. Позивач продовжує проходження військової служби на посаді головного сержанта військової частини НОМЕР_1 . На переконання позивача, 30.04.2024 ним здійснено спробу подання рапорту про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами згідно абзацу 12 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII, у зв`язку із перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років на ім`я командира медичної роти військової частини НОМЕР_1 . Як вказує ОСОБА_1 , до коментованого рапорту долучено нотаріально завірені копії документів, які підтверджують факт перебування на його утриманні 3 (трьох) дітей віком до 18 років, а саме: військовий квиток ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , виданий 29.04.2023, паспорт громадянина України ОСОБА_1 , паспорт громадянина України ОСОБА_2 , свідоцтво про шлюб серії " НОМЕР_3 , видане 10.09.2020, свідоцтво про народження ОСОБА_3 серії " НОМЕР_4 , видане 04.11.2022, свідоцтво про народження ОСОБА_4 серії " НОМЕР_5 , видане 18.12.2020, свідоцтво про народження ОСОБА_5 серії " НОМЕР_6 , видане 17.09.2012, посвідчення, що надає право на пільги, передбачені законодавством для багатодітних сімей на ім`я ОСОБА_2 серії "БС" за №467201, видане 25.08.2023, постанова про повернення виконавчого документу стягувачу ВП №39773204 від 17.02.2022, довідка Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області за №57 від 01.04.2024 про сім`ю ОСОБА_1 . Позивач вважає подані ним документи разом із рапортом від 30.04.2024 належними доказами на підтвердження перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років. В той же час, стверджує, що відповідачем протиправно відмовлено у реєстрації рапорту у журналі реєстрації рапортів з підстав неможливості його подальшого задоволення та звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII. Покликаючись на зміст припису, на підставі якого просить звільнити його з військової служби, чинний у редакції станом на дату складення рапорту від 30.04.2024, стверджує, що така не проводить розрізнення між дітьми військовослужбовця, котрі перебувають на його утриманні, за ознакою кровної спорідненості.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, апелянт наголошує, що на його утриманні перебуває троє дітей віком до 18 років, що надає йому безумовне право на звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації під час воєнного стану. Просить задовольнити вимоги апеляційної скарги.

25.12.2024 відповідачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що позивач не довів наявності у нього підстав для звільнення з військової служби на підставі сімейної обставини. Крім того, зазначає, що позивачем порушено вимоги статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 за №548-XIV, відтак, у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 порядку подання рапорту від 30.04.2024 про звільнення з військової служби, такий до військової частини НОМЕР_1 фактично не надходив, що не спричинило у відповідача обов`язку з його розгляду та прийняття відповідного рішення по суті. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Позивач, згідно із Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 "Про загальну мобілізацію", у 2023 році призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період, до військової частини НОМЕР_7 .

Як свідчать запис №17 військового квитка позивача серії "АГ" за №321375, виданого 29.04.2023, ОСОБА_1 22.07.2023 зарахований у списки особового складу Військової частини НОМЕР_1 згідно наказу за №243 на посаду головного сержанта, номер військово-облікової спеціальності "100975А".

Згідно доводів позивача, 30.04.2024 останнім здійснено спробу подання рапорту від 30.04.2024 про його звільнення з військової служби, не розгляд якого відповідачем є предметом спору в даній адміністративній справі (рапорт від 30.04.2024).

Зі змісту рапорту від 30.04.2024 вбачається, що такий адресований командиру медичної роти військової частини НОМЕР_1 , лейтенанту ОСОБА_6 .

З відомостей рапорту встановлено наступне: ОСОБА_1 просив звільнити його з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку із перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Згідно доводів позивача, до рапорту від 30.04.2024 долучено нотаріально завірені копії документів, які підтверджують факт перебування на його утриманні 3 (трьох) дітей віком до 18 років, а саме: військовий квиток ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , виданий 29.04.2023, паспорт громадянина України ОСОБА_1 , паспорт громадянина України ОСОБА_2 , свідоцтво про шлюб серії " НОМЕР_3 , видане 10.09.2020, свідоцтво про народження ОСОБА_3 серії " НОМЕР_4 , видане 04.11.2022, свідоцтво про народження ОСОБА_4 серії " НОМЕР_5 , видане 18.12.2020, свідоцтво про народження ОСОБА_5 серії " НОМЕР_6 , видане 17.09.2012, посвідчення, що надає право на пільги, передбачені законодавством для багатодітних сімей на ім`я ОСОБА_2 серії НОМЕР_8 , видане 25.08.2023, постанова про повернення виконавчого документу стягувачу ВП №39773204 від 17.02.2022, довідка Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області за №57 від 01.04.2024 про сім`ю ОСОБА_1 .

Вважаючи протиправною бездіяльність щодо не прийняття та не розгляду рапорту від 30.04.2024 про звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі абзацу 12 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", позивач звернувся в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII (Закон №2232-XII).

Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини 6 статті 2 цього Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до частини 14 статті 2 Закону №2232-XII виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Абзацом 4 статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-XII (Закон №3543-XII) визначено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено про оголошення та проведення загальної мобілізації на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Як було вказано вище, ОСОБА_1 у 2023 році мобілізований до лав Збройних Сил України Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 "Про загальну мобілізацію", станом на час виникнення спірних правовідносин проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді головного сержанта.

Звільнення військовослужбовців з військової служби регламентовано статтею 26 Закону №2232-XII (тут і надалі у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин (складення рапорту про звільнення позивача з військової служби), а саме від 04.04.2024).

Абзацом 12 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 коментованого Закону, визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Відповідно до частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Апелянт вказує, що 30.04.2024 ним здійснено спробу подання рапорту від 30.04.2024 про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами згідно абзацу 12 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII, у зв`язку із перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років на ім`я командира медичної роти військової частини НОМЕР_1 . Втім, вважає, що Військовою частиною НОМЕР_1 протиправно не прийнято та не здійснено розгляд коментованого рапорту про звільнення з військової служби й долучених до нього документів.

Щодо даних доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах, визначає Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 за №548-XIV (Статут внутрішньої служби Збройних Сил України).

Так, за нормами статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024 за №40 (Інструкція №40), рапорт (заява) це письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Згідно з підпунктом 2 пункту 225 "Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 за №1153/2008 (Положення №1153/2008) звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Пунктом 233 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до абзацу 4 пункту 241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Колегія суддів звертає увагу, що подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання, і так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Отже, видача наказу по особовому складу про звільнення військовослужбовця з військової служби чи надання обґрунтованої відмови у задоволенні рапорту можлива лише у разі остаточного надходження рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті.

При цьому, у такому рапорті безпосередньо зазначаються клопотання безпосередніх (прямих) командирів (начальників) військовослужбовця, що звернувся з рапортом, або обґрунтуванням їх відсутності, що свідчить про доведення до відома прохання про звільнення військовослужбовця та передачу його рапорту в порядку підпорядкування, однак не позбавляє права безпосереднього (прямого) командира (начальника) такого військовослужбовця відмовитися клопотати перед своїм безпосереднім (прямим) командиром (начальником) щодо порушеного питання.

Відтак, наявність у рапорті про звільнення з військової служби відміток усіх вищих посадових осіб про власне клопотання з порушеного питання вказує на безпосереднє надходження такого рапорту до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом ухвалювати рішення, а отже й про початок процедури розгляду рапорту про звільнення з військової служби такого військовослужбовця по суті.

В контексті порушеного позивачем питання щодо не розгляду його рапорту про звільнення з військової служби від 30.04.2024 військовою частиною, суд доходить наступного висновку: розглянутим вважається рапорт, який слугував підставою видачі наказу по особовому складу про звільнення з військової служби чи ухваленні рішення про відмову у задоволенні рапорту, доведені до військовослужбовця у порядок, передбачений чинним законодавством.

Суд відзначає, що матеріали адміністративної справи не містять будь-яких письмових доказів, котрі б можна було ідентифікувати як наказ по особовому складу про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби чи відмову у задоволенні рапорту від 30.04.2024.

Водночас, необхідно наголосити на первинному обов`язку військовослужбовця подати/направити рапорт у порядок та спосіб, визначений чинним законодавством, для того щоб розпочати процедуру розгляду такого рапорту по суті.

Здійснюючи аналіз змісту, відображеного у коментованому рапорті, апеляційний суд звертає увагу, що поданий рапорт не налічує підписів вищих посадових осіб, до який таке клопотання повинне бути звернене у порядку підпорядкування, як і не включає інших відміток стосовно відмови клопотати з порушеного позивачем питання, з чого колегія суддів доходить висновку про не направлення та не доведення до відома про існування такого рапорту останнім, а отже про порушення ОСОБА_1 порядку подання рапорту про звільнення з військової служби у спосіб, передбачений законодавством, зокрема пункту 233 Положення №1153/2008.

Крім того, на переконання колегії суддів, важливо зазначити про неможливість застосування у спірному випадку припису статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, яким передбачено можливість прямого (безпосереднього) звернення військовослужбовця до посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, тобто, до наступного прямого начальника, оскільки така може бути реалізована виключно за відсутності об`єктивної можливості вирішення порушеного питання за зверненням до безпосереднього начальника. Доданий до матеріалів справи рапорт від 30.04.2024 не містить будь-яких відміток чи пояснень з приводу неможливості клопотати щодо його розгляду та задоволення до безпосереднього начальника, як і обґрунтувань стосовно не прийняття до розгляду такою посадовою особою, з чого апеляційний суд доходить висновку про недоведеність апелянтом обставин, котрі б дали змогу стверджувати про реалізацію позивачем спроб щодо доведення до відома про зміст коментованого рапорту посадових осіб військової частини в порядку підпорядкування.

Щодо доводів апелянта в частині усної відмови у реєстрації рапорту від 30.04.2024 у журналі реєстрації рапортів з підстав неможливості його подальшого задоволення та звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII, апеляційний суд зазначає наступне.

Пункт 233 Положення №1153/2008 не містить імперативних норм, якими врегульовано способи подання рапорту до військової частини, зокрема не містить прямої вказівки щодо особистого подання рапорту про звільнення з військової служби до командира підрозділу чи заборони звернутись з рапортом за допомогою поштового зв`язку.

Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України за №40 від 31.01.2024 затверджена "Інструкція з діловодства у Збройних Силах України" (Інструкція №40), яка встановлює загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними в паперовій та електронній формі в Апараті Головнокомандувача Збройних Сил України, Генеральному штабі Збройних Сил України, командуваннях видів, родів військ (сил) Збройних Сил України, органах військового управління, штабах угруповань військ (сил), військових частинах (установах) Збройних Сил України (військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням.

У кожній військовій частині (установі) організовується загальне (несекретне) діловодство (діловодство), ведення якого покладається на службу діловодства, а там, де вона за штатом не передбачається, на особу (групу осіб), відповідальну за ведення діловодства, яка призначається наказом командира (керівника) військової частини (установи). У разі призначення декількох відповідальних осіб серед них визначається старший та розподіляються обов`язки (пункт 1.12 Інструкції №40).

Відповідно до пункту 1.13.3 Інструкції №40 служба діловодства відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює реєстрацію та веде облік документів із використанням СЕДО, машинних носіїв інформації, печаток і штампів.

Відповідно до пункту 3.7.1 Інструкції №40 усі документи, що надходять до військової частини (установи), приймаються в уповноваженому органі у сфері діловодства військової частини (установи).

Зокрема, як визначено пунктом 3.7.5 Інструкції №40, факт і дата надходження документа до відповідального підрозділу військової частини (установи) обов`язково фіксується.

Відповідно до пункту 3.8.1 Інструкції №40 документи, адресовані командирам (керівникам) військових частин (установ), а також такі, в яких не зазначено конкретної посадової особи або підрозділу військової частини (установи) як адресата, підлягають попередньому розгляду в службах діловодства військової частини (установи).

Відповідно до пункту 3.9.1 Інструкції №40 реєстрація документів в електронній та паперовій формах (документи) усіх категорій полягає у створенні запису облікових даних про документ та оформленні РМК в електронній формі у СЕДО із зазначенням обов`язкових реквізитів, за допомогою яких фіксується факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у РМК необхідних відомостей про документ. Реєстрація документів проводиться з метою забезпечення їх обліку, моніторингу стану виконанням і оперативним використанням наявної в документах інформації. Реєструються документи незалежно від способу їх доставки, передачі чи створення. Подавати на розгляд командиру (керівнику) незареєстровані документи забороняється.

Отже, наведені вище положення передбачають обов`язок відповідальних осіб з ведення діловодства військової частини щодо прийняття рапортів, в тому числі й про звільнення з військової служби, та їх реєстрації у журналі вхідної кореспонденції.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції критично ставиться до тверджень апелянта, за змістом яких останнім "неодноразово поштовим зв`язком надсилались запити про надання інформації щодо ходу розгляду його рапорту [від 30.04.2024]", оскільки до матеріалів адміністративної справи позивачем не додано жодних доказів, які б підтверджували зазначене.

Таким чином, апеляційний суд вказує про недоведеність апелянтом протиправної бездіяльності щодо не прийняття та не розгляду його рапорту про звільнення з військової служби з огляду на не здійснення ОСОБА_1 обов`язку подати/направити рапорт у порядок та спосіб, визначений чинним законодавством, для того, аби розпочати процедуру розгляду такого рапорту по суті.

Щодо доводів апелянта стосовно наявності у нього права на звільнення з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку із сімейними обставинами - перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно доводів позивача, до рапорту від 30.04.2024 долучено нотаріально завірені копії документів, які підтверджують факт перебування на його утриманні 3 (трьох) дітей віком до 18 років, а саме: військовий квиток ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , виданий 29.04.2023, паспорт громадянина України ОСОБА_1 , паспорт громадянина України ОСОБА_2 , свідоцтво про шлюб серії " НОМЕР_3 , видане 10.09.2020, свідоцтво про народження ОСОБА_3 серії " НОМЕР_4 , видане 04.11.2022, свідоцтво про народження ОСОБА_4 серії " НОМЕР_5 , видане 18.12.2020, свідоцтво про народження ОСОБА_5 серії " НОМЕР_6 , видане 17.09.2012, посвідчення, що надає право на пільги, передбачені законодавством для багатодітних сімей на ім`я ОСОБА_2 серії НОМЕР_8 , видане 25.08.2023, постанова про повернення виконавчого документу стягувачу ВП №39773204 від 17.02.2022, довідка Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області за №57 від 01.04.2024 про сім`ю ОСОБА_1 .

Як слідує із змісту свідоцтва про шлюб серії " НОМЕР_3 від 10.09.2020, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладено шлюб, на засвідчення чого 10.09.2020 складено відповідний актовий запис №3.

На час укладення шлюбу, у дружини позивача ОСОБА_8 ( ОСОБА_2 ) була неповнолітня дитина від попереднього шлюбу: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зокрема, згідно свідоцтва про народження серії " НОМЕР_6 від 17.09.2012, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 17.09.2012 складено відповідний актовий запис №10; батько: ОСОБА_9 , мати: ОСОБА_7 .

Як слідує з наявних в матеріалах справи свідоцтв про народження, на час укладення шлюбу у позивача та ОСОБА_2 було двоє спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З відомостей свідоцтва про народження серії " НОМЕР_5 від 18.12.2020 встановлено наступне: ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що 18.12.2020 складено відповідний актовий запис №107; батько: ОСОБА_1 , мати: ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії " НОМЕР_4 від 04.11.2022 ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що 03.11.2022 складено відповідний актовий запис №299; батько: ОСОБА_1 , мати: ОСОБА_2 .

Таким чином, станом на день подання рапорту ОСОБА_1 не значився батьком дитини дружини ОСОБА_2 від попереднього шлюбу, а саме ОСОБА_5 .

Щодо долученого до матеріалів справи посвідчення, що надає право на пільги, передбачені законодавством для багатодітних сімей на ім`я ОСОБА_2 серії НОМЕР_8 , видане Управлінням соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації від 25.08.2023, дійсне до 12.09.2030 (посвідчення), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного Кодексу України (СК) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За визначенням статті 1 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 за №2402-ІІІ (Закон №2402-ІІІ) багатодітною є сім`я, в якій подружжя (чоловік та жінка) перебуває у зареєстрованому шлюбі, разом проживає та виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя, або один батько (одна мати), який (яка) проживає разом з трьома і більше дітьми та самостійно їх виховує.

Наведене значення багатодітної сім`ї дає підстави апеляційному суду вважати, що позивач, його дружина та діти є багатодітною сім`єю у розумінні вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини 7 статті 13 Закону №2402-ІІІ батькам і дітям з багатодітних сімей видаються відповідні посвідчення. Зразок посвідчення, порядок виготовлення і видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання виготовлення і видачі посвідчень батьків багатодітної сім`ї та дитини з багатодітної сім`ї" від 02.03.2010 року за №209 затверджено "Порядок виготовлення і видачі посвідчень батьків багатодітної сім`ї та дитини з багатодітної сім`ї", який визначає механізм виготовлення і видачі посвідчень батьків багатодітної сім`ї та дитини з багатодітної сім`ї (Порядок №209).

Відповідно до пункту 2 Порядку №209 посвідчення є документами, що підтверджують статус багатодітної сім`ї і дітей з такої сім`ї та їх право на отримання пільг згідно із Законом України "Про охорону дитинства" та іншими актами законодавства.

Перелік та види пільг, котрі надаються багатодітним сім`ям, встановлений статтею 13 Закону №2402-ІІІ.

Посвідчення, що надає право на пільги, передбачені законодавством для багатодітних сімей на ім`я ОСОБА_2 серії НОМЕР_8 , видане Управлінням соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації від 25.08.2023, дійсне до 12.09.2030, у графі "Діти" містить записи наступного змісту: ОСОБА_5 , 2012 року народження; ОСОБА_4 , 2020 року народження; ОСОБА_3 , 2022 року народження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що долучене до матеріалів адміністративної справи посвідчення є документом, який підтверджує статус багатодітної сім`ї і дітей з такої сім`ї та їх право на отримання пільг згідно із Законом України "Про охорону дитинства" та іншими актами законодавства, водночас, не може слугувати доказом на засвідчення факту утримання таких дітей позивачем.

Крім того, до матеріалів справи долучено довідку Боратинської сільської ради Луцького від району Волинської області "Про сім`ю ОСОБА_1 " за №57 від 01.04.2024 (довідка за №57 від 01.04.2024), як належного доказу підтвердження спільного ведення господарства та участі позивача у вихованні дітей, та, як наслідок, обґрунтованої підстави для звільнення позивача з військової служби з обставин наявності на утриманні трьох дітей віком до 18 років, з приводу чого колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як слідує зі змісту коментованої довідки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає в АДРЕСА_1 разом із дружиною ОСОБА_2 та із дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Окремо відзначено, що позивач "є єдиним годувальником трьох малолітніх дітей, оскільки рідний батько дітей, ОСОБА_9 , не бере участі у їх вихованні та утриманні з 2018 року. Всі батьківській обов`язки відносно дітей взяв на себе ОСОБА_1 ". Також довідка за №57 від 01.04.2024 містить відомості стосовно батьків дружини, зокрема що такі "на заробітках за кордоном та не беруть участі у вихованні онуків".

У контексті наведеного суд констатує, що попри обставину складення такого документу у довільній формі, водночас, за змістом останній відповідає ознакам довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб, форма котрої затверджена наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 22.07.2003 року за №204 "Про затвердження форми Декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, та довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб" (Наказ №204).

Як слідує з Наказу №204, коментована довідка заповнюється відповідним підприємством (організацією) або виконавчим органом сільської (селищної) ради за місцем реєстрації сім`ї для пред`явлення до органу праці та соціального захисту населення.

Водночас, коментований нормативно-правовий акт втратив чинність згідно з наказом Міністерства соціальної політики України від 17.07.2019 року за №1106, а отже з 13.09.2019 (дати набрання чинності зазначеного наказу) дійсним законодавством не передбачено механізму отримання такої довідки, а також не визначено орган, який відповідальний за її видачу.

З огляду на вказане, колегія суддів критично оцінює зміст, відображений у довідці за №57 від 01.04.2024, більше того, беручи до уваги, що останню, в період чинності Наказу №204 було віднесено до способів доказування підстав для призначення державних соціальних допомог й підтвердження факту реєстрації та/або проживання у житловому приміщення (будинку) осіб, котрі претендують на отримання такої допомоги, зазначає про неможливість застосування коментованої довідки на засвідчення наявності обставин утримання особою трьох неповнолітніх дітей.

Додатково апеляційний суд звертає увагу, що наявна в матеріалах справи та долучена, за словами позивача, до рапорту від 30.04.2024 постанова про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №39773204 від 17.02.2022, згідно відомостей якої виконавчий лист за №161/10126/13-ц, виданий 06.09.2013 Луцьким міськрайонним судом Волинської області про стягнення з ОСОБА_9 у користь ОСОБА_7 аліментів на утримання сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 12.06.2013 і до досягнення повноліття, повернуто стягувачу, тим не менш, не встановлює юридичного факту невиконання колишнім чоловіком дружини позивача батьківського обов`язку з утримання дітей.

Зокрема, законодавець безальтернативно наголошує на тому, що батько зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей навіть в тому випадку, коли не проживає разом з ними. Форми такого утримання можуть різнитись. Відтак, законодавець надає право сторонам сімейних правовідносин диспозитивно вирішити питання про форму утримання дитини одним із батьків, який проживає окремо.

"Вітчим" і "пасинок" не мають настільки чітко визначених прав та обов`язків по відношенні один одного. Якщо "пасинок" має батька, який проживає окремо, то за нормами сімейного законодавства вони наділені по відношенню один до одного правами та обов`язками. Тобто, батько має своїм обов`язком утримувати неповнолітню дитину навіть, якщо вона проживає окремо від нього з матір`ю, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. І навіть більше, з часом, така дитина (по досягненню повноліття) матиме обов`язок забезпечити утриманням свого непрацездатного батька, що потребує матеріальної допомоги (стаття 202 СК України). З іншої сторони, якщо вітчим самостійно (за власною ініціативою) надає матеріальну допомогу пасинку, це свідчить про дотримання засад добросовісності, розумності та справедливості у сімейних правовідносинах. Проте, з позиції норм СК України таку поведінку вітчима не можна назвати "утриманням", бо "утримання", це не "право", а безальтернативний та імперативно визначений "обов`язок" батьків по відношенню до неповнолітніх дітей.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у справі №500/5281/23 (адміністративне провадження № А/857/23479/23).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції, що матеріали справи позбавлені будь-яких аргументів і доказів, які б свідчили про реальне порушення прав позивача внаслідок дій Військової частин НОМЕР_1 , оскільки такі по суті не були і не могли бути здійснені в силу порушення позивачем порядку звернення з рапортом від 30.04.2024 про звільнення з військової служби.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року у справі № 300/4192/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний