Справа № 120/11914/24
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 р. Справа № 120/11914/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

10.09.2024 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Дарчука Дмитра Вікторовича, подана від імені та в інтересах ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 або позивачка) до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі УДМС у Вінницькій області або відповідач) про:

- визнання протиправним та скасування рішення відповідача, оформлене листом-відповіддю від 15.08.2024 № А-177/6/0501/-24/0501.5/5322/24, про відмову у видачі позивачці нової посвідки на постійне проживання у зв`язку з недійсністю попередньої посвідки;

- зобов`язання відповідача прийняти від позивачки заяву про оформлення посвідки на постійне проживання в порядку обміну, з наданням недійсного паспортного документа громадянина російської федерації, з врахуванням правового висновку суду.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачка є громадянкою РФ, однак наприкінці 2015 року переїхала на постійне проживання в Україні, де уклала шлюб з громадянином України, у якому народила дитину. 11.10.2016 позивачка отримала посвідчу на постійне проживання на підставі дозволу на імміграцію в Україну від 16.09.2016 № 9839. 20.06.2024 чоловік позивачки помер і вдруге позивачка заміж не виходила.

24.07.2024 позивачка звернулась до УДМС у Вінницькі області з письмовою заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні, у зв`язку з недійсністю старої посвідки через досягнення 45-річного віку.

На вказане звернення відповідач листом за № А-177/6/0501/-24/0501.5/5322-24 від 15.08.2024 повідомив позивачку, що згідно з вимогами чинного законодавства для обміну посвідки на постійне проживання необхідно надати дійсний паспортний документ іноземця.

Позивачка вважає, що тим самим відповідач неправомірно відмовив їй у видачі нової посвідки на постійне місце проживання, не врахувавши при цьому, що вона не може отримати новий закордонний паспорт РФ з об`єктивних причин, які обумовлені початком повномасштабної війни, закриттям посольства РФ та неможливістю отримання паспортного документа РФ дистанційно.

Відтак, на думку позивачки, відповідач повинен був взяти до уваги винятковість її ситуації та видати посвідку за відсутності дійсного паспорта громадянина РФ.

Ухвалою суду від 16.09.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху із встановленням позивачці (її представнику) 10-денного строку з дня вручення (отримання) копії ухвали для усунення виявлених судом недоліків позовної заяви, а саме: 1) надання документа про сплату судового збору у передбачених законом порядку та розмірі; 2) надання доказів, на які міститься посилання у позовній заяві, але які разом з нею не надані.

23.09.2024 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла заява представника позивачки про усунення недоліків позовної заяви.

До заяви додано документальне підтвердження сплати судового збору та відповідні докази, які не були додані до позовної заяви.

Ухвалою суду від 27.09.2024 відкрито провадження у цій справі. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

16.10.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач наголошує, що за приписами законодавства, яким регулюються спірні правовідносини, посвідка на постійне проживання може бути обміняна лише за умови надання дійсного паспортного документа іноземця. Однак позивачка, громадянка РФ, звернулася до УДМС у Вінницькій області з заявою про обмін посвідки на постійне місце проживання, надавши паспортний документ РФ, термін дії якого закінчився ще 04.10.2020.

Відповідач зазначає, що територіальний орган ДМС зобов`язаний відмовити у видачі або обміні посвідки, якщо паспортний документ іноземця є недійсним, строк його дії закінчився або він не відповідає встановленому зразку.

Таким чином, відповідач вважає правомірними свої дії щодо відмови в обміні посвідки на постійне проживання, оскільки позивачка не виконала вимог законодавства та не надала чинного паспортного документа, що є обов`язковою умовою для отримання відповідної адміністративної послуги.

28.10.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивачки зазначає, що після закінчення терміну дії паспорта РФ, виданого на ім`я позивачки, діяли карантинні обмеження через пандемію COVID-19, а згодом в Україні було запроваджено воєнний стан, що унеможливило її виїзд за кордон для оновлення паспортного документа. Також представник позивачки зазначає, що після 24.02.2022 поїздка до РФ є небезпечною для життя та здоров`я позивачки і може призвести до переслідувань та репресій з боку російської влади. Крім того, через відсутність чинного закордонного паспорта РФ позивачка не може подати заяву про вихід із громадянства РФ у дипломатичних установах цієї країни. Позивачка також не може виїхати разом зі своєю малолітньою дитиною, оскільки для цього потрібно отримати закордонний паспорт на дитину, що неможливо без її чинного паспортного документа або посвідки на постійне проживання в Україні.

Заперечення від відповідача до суду не надходили.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив таке.

25.12.2015 позивачка ОСОБА_1 , громадянка РФ, разом зі своїм майбутнім чоловіком, громадянином України ОСОБА_2 , переїхала з РФ в Україну.

17.02.2016 між ними було укладено шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_3 , який набув громадянство України та наразі проживає разом із позивачкою в Україні.

11.10.2016 на підставі дозволу на імміграцію від 16.09.2016 за № 9839 позивачка отримала посвідку на постійне проживання в Україні.

ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік позивачки ОСОБА_2 помер, після чого позивачка повторно у шлюб не вступала.

27.06.2024 Відділом № 1 у м. Вінниця УДМС у Вінницькій області винесено постанову про накладення адміністративного стягнення на позивачку. Підставою для цього стало те, що позивачка проживала на території України за недійсною посвідкою на постійне проживання, яку не обміняла після досягнення 45-річного віку, а також користувалася паспортним документом іноземця, термін дії якого закінчився ще 04.10.2020. Дії позивачки були кваліфіковані як порушення вимог ч. 3 ст. 3, ч. 3 ст. 9, ч. 22 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", а також п.п. 7.18 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ № 321 від 25.04.2018.

24.07.2024 позивачка подала письмову заяву до УДМС у Вінницькій області, у якій просила здійснити обмін посвідки на постійне проживання, у зв`язку з недійсністю попередньої посвідки. Серед іншого до заяви позивачка додала копію закордонного паспорта РФ, виданий на строк до 04.10.2020.

На вказане звернення відповідач надав відповідь за № А-177/6/0501/-24/0501.5/5322-24 від 15.08.2024, якою фактично надав відмову у видачі позивачці нової посвідки, посилаючись на те, що згідно з вимогами чинного законодавства України така дія може бути вчинена виключно у разі надання іноземцем дійсного паспортного документа.

Позивачка не погоджується з рішенням відповідача, вважає його неправомірним і таким, що прийняте без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких воно спрямоване, та з порушенням принципу рівності, а тому звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, ? за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі ? Закон № 3773-VI).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, ? за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

За змістом статті 1 Закону № 3773-VI посвідка на тимчасове проживання ? документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Статтею четвертою вказаного Закону визначені підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України та підстави для видачі посвідки на тимчасове проживання, які також визначаються відповідно до ст. 5 цього ж Закону.

Так, положеннями ч. 14 ст. 4 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій-тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Згідно з ч. 3 ст. 5 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій-п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.

Підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною тринадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, документ, що підтверджує факт навчання в Україні, та зобов`язання навчального закладу повідомити центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про відрахування з такого закладу.

Разом з тим в силу приписів ч. 22 ст. 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (далі Порядок № 321).

Відповідно п. 1 Порядку № 321 посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Пунктом 5 Порядку № 321 встановлено, що посвідка видається протягом 15 робочих днів з дати прийняття документів від іноземця або особи без громадянства.

Згідно з п. 7 Порядку № 321 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, обмін посвідки здійснюється у разі:

1) зміни інформації, внесеної до посвідки;

2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки;

3) закінчення строку дії посвідки;

4) непридатності посвідки для подальшого використання (посвідка/фотокартка має пошкодження, що не дають змогу візуально ідентифікувати особу, прочитати прізвище, ім`я, дату та місце народження, ким видана посвідка, підпис посадової особи та дату видачі, пошкодження серії та номера, що не дають змогу встановити реквізити посвідки, виправлення, пошкодження, які блокують можливість зчитування, а також внесення змін до інформації безконтактного електронного носія), а також у разі відсутності частини посвідки;

5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Відповідно п. 16 Порядку № 321 документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі ? уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

За правилами, визначеними п. 18 Порядку № 321, у разі виникнення обставин (подій), у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім закінчення строку дії), документи для її обміну подаються протягом одного місяця з дати виникнення таких обставин (подій).

Пунктом 40 Порядку № 321 передбачено, що для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи:

1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення);

2) дійсний паспортний документ іноземця (або паспортні документи ? у разі, коли іноземець має одночасно громадянство (підданство) кількох держав (множинне громадянство) або документ, що посвідчує особу без громадянства;

3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку;

4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 нього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України;

5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником;

6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати;

7) документ, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків, з даними про реєстраційний номер облікової картки платника податків (у разі наявності).

Рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні (п. 43 Порядку № 321).

Відповідно до п. 46 Порядку № 321 після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.

У свою чергу, пунктом 62 Порядку № 321 визначено, що територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли:

1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на тимчасове проживання (крім випадків обміну посвідки або оформлення посвідки іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення;

2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду;

3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію;

4) встановлено належність особи до громадянства України;

5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання;

6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17 і 18 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки;

7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні;

8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі або строк його дії закінчився;

9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію;

10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну;

11) в інших випадках, передбачених законом.

Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з відмовою позивачці в обміні посвідки на постійне проживання через відсутність у неї дійсного паспортного документа іноземця, що є обов`язковою умовою для такої процедури.

При цьому факт недійсності виданого на ім`я позивачки закордонного паспорта громадянина РВ, яким вона документувалася в Україні, є безспірним та підтверджується копією такого паспорта, яка міститься у матеріалах справи та згідно з якою паспорт був виданий на строк до 04.10.2020.

За встановлених обставин та виходячи з проаналізованих вище норм чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, зокрема пунктів 7, 40 та 62 Порядку № 321, суд зазначає, що серед обов`язкових документів, які іноземцю необхідно подати до територіального органу ДМС для оформлення (видачі) посвідки на постійне проживання в Україні є чинний паспортний документ іноземця. Вимога про це є імперативною, безумовною та не передбачає жодних винятків.

Законодавець чітко визначив перелік документів, які іноземець або особа без громадянства повинні надати для отримання або обміну посвідки. Будь-яке відхилення від цього переліку чи надання неповного пакета документів унеможливлює здійснення адміністративної процедури, оскільки державний орган не має дискреційних повноважень приймати рішення на власний розсуд поза межами правових норм.

Вимога про наявність дійсного паспортного документа є необхідною не лише для ідентифікації особи, а й для підтвердження її правового статусу та наявності законних підстав для перебування на території України. Це основний документ, який засвідчує особу іноземця і без якого будь-які адміністративні процедури щодо його правового статусу є неможливими.

Жоден нормативно-правовий акт, який регулює порядок видачі або обміну посвідок на постійне проживання, не містить положень, що допускають можливість подачі документів без дійсного паспорта, а також не передбачає жодних альтернативних механізмів або винятків, що дозволяли б обійти цю вимогу.

Таким чином, відсутність чинного паспортного документа є самостійною та достатньою підставою для відмови в обміні посвідки, і будь-які обставини, на які посилається позивачка, не можуть змінити імперативний характер цієї норми. Відповідач у цій ситуації не має можливості ухилятися від застосування закону та приймати рішення на власний розсуд.

Під час розгляду справи судом встановлено, що до своєї заяви про обмін посвідки на постійне проживання позивачка додала паспортний документ РВ, який втратив чинність 04.10.2020.

Відтак відповідач мав законні підстави для відмови у задоволенні заяви та наданні адміністративної послуги, оскільки надання іноземцем дійсного паспортного документа, що посвідчує особу, є однією з обов`язкових умов для оформлення (видачі) посвідки.

Суд наголошує, що одним із конституційних принципів, на якому повинна базуватися діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування, є принцип, відповідно до якого ці органи, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Основного Закону України).

Тобто діяльність органів державної влади в Україні здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом".

Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Натомість позивачка, звертаючись до суду з цим позовом, фактично просить суд зобов`язати УДМС у Вінницькій області видати їй нову посвідку на постійне проживання з урахуванням недійсного паспортного документа громадянина російської федерації, тобто спонукати відповідача до прийняття рішення за відсутності визначених для цього обов`язкових умов. Своєю чергою, зобов`язання органу державної влади ухвалити рішення, яке не відповідає положенням закону, не лише суперечить вищезазначеному конституційному принципу, але й також створює прецедент свавільного втручання суду у суспільні правовідносини.

Суд звертає увагу на те, що питання продовження паспортного документа та своєчасного обміну посвідки є сферою відповідальності самої позивачки. Будучи іноземкою, яка постійно проживає в Україні, позивачка повинна була завчасно передбачити необхідність обміну посвідки у зв`язку з досягненням 45-річного віку та, відповідно, вжити заходів для підтримки чинності своїх документів.

Аналогічно, позивачка мала б завчасно подбати про продовження або заміну паспорта, оскільки його чинність закінчилася ще у 2020 році. Позивачка не могла не усвідомлювати, що відповідно до законодавства паспортний документ є основним засобом ідентифікації особи та обов`язковим для здійснення адміністративних процедур, зокрема й для обміну посвідки. Натомість допустила тривалу неправомірну бездіяльність і наслідки такої бездіяльності намагається перекласти на державні органи.

Посилання позивачки на об`єктивні труднощі, зокрема карантинні обмеження через пандемію COVID-19 та введення в Україні воєнного стану, не можуть бути підставою для відступу від вимог закону. Суд визнає, що ці обставини могли ускладнити або відстрочити певні дії, однак вони не звільняють позивачку від обов`язку дотримуватись вимог міграційного законодавства.

Крім того, дія паспортного документа позивачки завершилася ще у 2020 році, тобто задовго до початку повномасштабної війни в Україні. Це свідчить про те, що питання його оновлення було актуальним ще до введення воєнного стану, і позивачка мала достатньо часу для його вирішення.

Також суд звертає увагу, що позивачка не вжила всіх можливих заходів для отримання нового паспорта, зокрема не зверталася до посольств чи консульських установ російської федерації в інших країнах. Відповідно до загальновизнаних міжнародних практик, громадяни можуть звернутися за отриманням чи поновленням паспортних документів у консульствах за межами своєї держави, а також скористатися можливістю подання документів поштовим відправленням або через уповноваженого представника. Відсутність доказів того, що позивачка намагалася скористатися цими можливостями, свідчить про те, що вона не вжила всіх можливих заходів для врегулювання ситуації.

Неможливість та небажання виїзду позивачки до російської федерації для оформлення нового паспорта є окремим питанням, яке, однак, не впливає на законність та обґрунтованість відмови в обміні посвідки. Органи ДМС діють лише в межах своїх повноважень і не можуть відступати від чітко встановлених законодавчих норм або змінювати їх на власний розсуд.

Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 10 жовтня 2019 року у справі № 2340/2910/18, від 18 березня 2021 року у справі № 522/1441/18 та від 29 травня 2023 року у справі № 522/5683/22, неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна, не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.

При цьому бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 343/2242/16, від 10 жовтня 2019 року у справі № 2340/2910/18, від 12 серпня 2020 року у справі № 755/14023/17, від 13 жовтня 2021 року у справі № 263/14519/20, від 13 квітня 2021 року у справі № 211/1113/18(2-а/211/91/18), від 26 січня 2022 року у справі № 200/9761/20-а).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.01.2024 у справі № 522/11225/22.

При цьому у вказаній справі суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та дітей, не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тобто мова йде про відповідальність самого позивача, який був свідомий того, що його міграційний статус робить збереження сімейного життя сумнівним з огляду на перебування його на території України нелегально.

Не заперечує того, що сам по собі факт шлюбу, та навіть народження дітей, не є перешкодою для видворення іноземця за межі країни перебування, і Європейський суд з прав людини.

Так, у справі Jeunesse v. the Netherlands (no 12738/10) Європейський суд з прав людини відзначив, що: "коли держава-учасниця толерує присутність іноземця на своїй території… така держава-учасниця дозволяє іноземцю приєднатися до суспільства приймаючої країни, формувати стосунки та створити родину. Однак це не тягне за собою автоматично обов`язку влади держави-учасниці, внаслідок зобов`язань відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дозволити йому чи їй оселитися в цій країні".

З огляду на викладене суд та беручи до уваги встановлені обставини справи і наявні у ній докази, суд не бачить неспівмірності та непропорційності між застосованими до позивачки заходами та її інтересами і правами, позаяк такі є адекватним реагуванням уповноваженого органу на грубе порушення нею міграційного законодавства.

Відповідно до статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Тобто, законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас пасивна поведінка позивачки щодо реалізації своїх прав ні в якому разі не може ставитись у вину органу державної влади.

Таким чином, за результатами розгляду справи суд не може дійти висновку, що дії відповідача щодо відмови позивачці в обміні посвідки на постійне проживання є неправомірними та не відповідають критеріям, передбаченим ч. 2 ст. 2 КАС України.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Водночас відсутність порушеного права або невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлені під час розгляду справи, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

За змістом положень статей 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року (пункт 29) статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відтак, оцінивши ключові доводи сторін та дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, позивач немає права на відшкодування понесених у цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст. 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) представник позивача: адвокат Дарчук Дмитро Вікторович (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса для листування: АДРЕСА_2 );

3) відповідач: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (, місцезнаходження: просп. Коцюбинського, 78, м. Вінниця, 21009).

Повне судове рішення складено 06.02.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович