Справа № 200/12/25
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2025-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2025 року Справа№200/12/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., розглянувши за правилами спрощеного (письмового) позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

третя особа військова частина НОМЕР_1

про визнання протиправними і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, третя особа: військова частина НОМЕР_1 про:

- визнання протиправним і скасування рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, внаслідок встановленої втрати 25% працездатності внаслідок травми пов`язаної із захистом Батьківщини, що сталося 24.04.2022 року, встановленої під час первинного огляду органами МСЕК, оформлене протоколом засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 квітня 2024 року № 8/в;

- зобов`язання повторно розглянути заяву щодо призначення, нарахування та виплати одноразової грошової допомоги та прийняти рішення щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням втрати 25% працездатності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, що сталася 24.04.2022 року встановленої під час первинного огляду органами МСЕК;

- зобов`язання призначити, нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу, у зв`язку із встановленням втрати 25% працездатності внаслідок травми пов`язаної із захистом Батьківщини, що сталася 24.04.2022 року, встановленої під час первинного огляду органами МСЕК відповідно до пункту 7 частини 2 статті 16 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Також просить відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 01.03.2022 року проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 відповідно до пп. 1.8. п. 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №59 від 01.03.2022 року.

24.04.2022 року позивачем отримано поранення, пов`язане з захистом Батьківщини.

На підставі п. 55 & 6 Наказу №61-РС від 02.03.2023 року командира НОМЕР_2 окремої аеромобільної бригади полковника ОСОБА_2 (по особовому складу) молодшого сержанта ОСОБА_1 , який знаходиться у розпорядженні командира НОМЕР_2 окремої аеромобільної бригади, колишнього головного сержанта 3 аеромобільно-десантного відділення аеромобільно-десантного взводу аеромобільнодесантної роти НОМЕР_3 окремого аеромобільного батальйону звільнено з військової служби у запас за п. 2 підпунктом «в», відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ, військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання.

02.05.2023 року позивача звільнено з посади, проведено нарахування по 05.05.2023 року (довідка про нарахування № 3500-фс від 04.11.2024 року за період з березня 2022 року по травень 2023 року командира в/ч НОМЕР_1 ). З 02.05.2023 року зупинено нарахування грошового забезпечення, тому позивач звернувся до суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року у справі №200/4200/23, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 28.03.2024 року:

- визнано протиправним та скасовано п. 55 п & 6 наказу командира НОМЕР_2 окремої аеромобільної бригади полковника ОСОБА_2 (по особовому складу) АДРЕСА_1 від 02.03.2023 року №61-РС, відповідно до якого відповідачем звільнено з військової служби у запас за п. 2 підпунктом «в» (у зв`язку з набранням законної сили обвинувального вироку суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання) Молодшого сержанта ОСОБА_1 , який знаходиться у розпорядженні командира НОМЕР_2 окремої аеромобільної бригади, колишнього головного сержанта аеромобільно-десантного відділення аеромобільно-десантного взводу аеромобільно-десантної роти НОМЕР_3 окремого аеромобільного батальйону;

- визнано протиправним та скасовано п. 21 наказу командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_3 (по стройовій частині) АДРЕСА_2 від 02.05.2023 року №124, відповідно до якого Молодшого сержанта призваного за мобілізацією ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_4 , колишнього головного сержанта 3 аеромобільно-десантної роти військової частини НОМЕР_1 , відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» звільненого наказом командира командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 02.03.2023 року №61-РС у запас за підпунктом «в» пункту 2 (у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання) визнано таким, що 02 травня 2023 року справи та посаду здав, і направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язано командира військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про поновлення на посаді Молодшого сержанта ОСОБА_1 , призначеного Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24.02.2022 року на посаду головного сержанта 1 аеромобільно-десантного відділення 3 аеромобільно-десантного взводу 2 аеромобільно десантної роти військової частини НОМЕР_1 .

Вказане рішення суду про поновлення позивача на військовій службі набрало законної сили відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 28.03.2024 року.

Після звільнення зі служби позивач проходив численні медичні обстеження, за результатами яких, йому 20.09.2023 року встановлено 25% втрати працездатності внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, у зв`язку із чим позивач вважає, що набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку із встановленням ступеня втрати професійної працездатності.

За результатами розгляду відповідної заяви відповідач залишив її без задоволення з мотивів того, що позивач всупереч п. 7 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII звернувся пізніше ніж через три місяці після звільнення його з військової служби.

Вказує, що відповідач, не нарахувавши позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням втрати 25% працездатності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, передбаченої законодавством, порушує право позивача на її отримання, тому позивач змушений звернутися суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (письмового провадження).

Згідно з нормами частини третьої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Відповідач надав письмовий відзив 25.01.2025 року. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 02.03.2023 року №61-РС позивач був звільнений з військової служби у запас та наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.05.2023 року №124 виключений із списків особового складу військової частини з 02.05.2023 року.

Згідно з довідкою МСЕК серії 12ААА №009345 від 20.09.2023 року позивачу було встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: 25%, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини.

Зазначає, що 26.09.2023 року ОСОБА_1 звернувся через ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) із заявою про виплату одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку із встановленням ступеня втрати професійної працездатності.

На підставі поданої ОСОБА_1 заяви та доданих до неї документів ІНФОРМАЦІЯ_2 був складений та поданий до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України Висновок №7/21629/14 від 28.09.2023 року щодо питання наявності права у ОСОБА_1 на отримання одноразової грошової допомоги (копія додається) для розгляду Комісією Міноборони.

Розглянувши подані документи Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (далі Комісія Міноборони), дійшла висновку про відмову молодшому сержанту в запасі ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги на підставі норми підпункту 7 пункту 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки позивач звернувся пізніше ніж через три місяці після звільнення його з військової служби.

З зазначених причин відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третьою особою надані письмові пояснення від 19.01.2025 року. Зазначає, що згідно з п. 7 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон №2011-XII) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.

У відповідності до ч. 2 ст. 16-2 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у пп. 5-9 п. 2 ст. 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, прийнятою відповідно до п.2 ст. 16-2 та п. 9 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ, затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975).

Згідно приписів пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Довідка про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках (довідці медико-соціальної експертної комісії) видана позивачу датована 20.09.2023 року.

02.03.2023 року позивач був звільнений з військової служби у запас на підставі п.55 параграфу 6 наказу командира військової частини НОМЕР_4 №61-РС від 02.03.2023 року.

Враховуючи викладене та вищенаведені норми позивач мав право на призначення і виплату одноразової грошової допомоги протягом трьох місяців після звільнення, тобто до 02.06.2023 року.

Відповідно до оскаржуваного рішення, яке оформлено протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №8/в 19.04.2024 року ОСОБА_1 відмовлено у призначені та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що заявника звільнено з військової служби 02.05.2023 року, а 20.09.2023 встановлено ступінь втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, тобто понад тримісячний термін після звільнення з військової служби.

Вважає протокол засідання комісії МОУ таким, що ґрунтується на вимогах статті 19 Конституції України, статтях 16-2, 16-3 та пункту 3 Порядку №975, оскільки з моменту звільнення позивача з військової служби до моменту прийняття оскаржуваного рішення сплило більше ніж три місяці, а отже у позивача відсутнє право на отримання одноразової грошової допомоги.

Військова частини НОМЕР_1 не заперечує, що позивача було поновлено на військовій службі.

Разом з тим, на момент прийняття оскаржуваного рішення позивач не перебував на військовій службі, а з моменту звільнення позивача до моменту прийняття протоколу засіданням комісії МОУ сплило більше трьох місяців, що також свідчить про обґрунтованість протоколу засідання комісії МОУ.

Отже, враховуючи обставини цих спірних правовідносин вважає належним способом реалізувати позивачем своє право на отримання одноразової грошової допомоги це повторне звернення до комісії МОУ, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

30.01.2025 року позивачем надано відповідь на відзив, в якій вважає не доведеними та необгрунтованими заперечення, вказані у відзиві на позовну заяву, вважає їх такими що не відповідають фактичним обставинам справи, а тому наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України даний предмет спору віднесено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що відповідача у відповідності до норм законодавства повідомлено про наявність позову.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянином України, проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №59 від 01.03.2022 року, яким молодшого сержанта ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини з 01.03.2022 року, а також призначено на посаду головного сержанта 1 аеромобільно-десантного відділення 3 аеромобільно-десантного взводу 2 аеромобільно десантної роти військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 №2583 від 05.11.2024 року ОСОБА_1 приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в період з 06.03.2022 року по 13.10.2024 року.

24.04.2022 року позивачем отримано поранення, пов`язане з захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою ВЛК військової частини НОМЕР_5 від 01.09.2022 року № 3864, довідкою ВЛК військової частини НОМЕР_6 від 26.07.2022 року № 393, довідкою ВЛК Військово-медичного клінічного центру Західного регіону від 02.12.2022 року № 969/3, а також довідкою командира військової частини НОМЕР_1 від 30.08.2022 року №836/5272 про обставини поранення позивача.

Крім того, у зв`язку з отриманим 24.04.2022 року бойовим пораненням під час первинного огляду позивача органами МСЕК йому встановлено втрату 25% працездатності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, що сталася 24.04.2022 року, про що свідчить довідка Міжрайонної ІНФОРМАЦІЯ_4 серії 12 ААА № 009345 від 20.09.2023 року.

На підставі п. 55 & 6 Наказу №61-РС від 02.03.2023 року командира НОМЕР_2 окремої аеромобільної бригади полковника ОСОБА_2 (по особовому складу) молодшого сержанта ОСОБА_1 , який знаходиться у розпорядженні командира НОМЕР_2 окремої аеромобільної бригади, колишнього головного сержанта 3 аеромобільно-десантного відділення аеромобільно-десантного взводу аеромобільнодесантної роти НОМЕР_3 окремого аеромобільного батальйону звільнено з військової служби у запас за п. 2 підпунктом «в», відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ, військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання.

02.05.2023 року позивача звільнено з посади, проведено нарахування по 05.05.2023 року, про що свідчить довідка військової частини НОМЕР_1 про нарахування грошового забезпечення № 3500-фс від 04.11.2024 року за період з березня 2022 року по травень 2023 року. Тобто, з 02.05.2023 року позивачу зупинено нарахування грошового забезпечення.

Позивач не погодився з зазначеним наказом про звільнення і звернувся до суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року у справі №200/4200/23:

- визнано протиправним та скасовано п. 55 п & 6 наказу командира НОМЕР_2 окремої аеромобільної бригади полковника ОСОБА_2 (по особовому складу) АДРЕСА_1 від 02.03.2023 року №61-РС, відповідно до якого відповідачем звільнено з військової служби у запас за п. 2 підпунктом «в» (у зв`язку з набранням законної сили обвинувального вироку суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання) молодшого сержанта ОСОБА_1 , який знаходиться у розпорядженні командира НОМЕР_2 окремої аеромобільної бригади, колишнього головного сержанта аеромобільно-десантного відділення аеромобільно-десантного взводу аеромобільно-десантної роти НОМЕР_3 окремого аеромобільного батальйону;

- визнано протиправним та скасовано п. 21 наказу командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_3 (по стройовій частині) АДРЕСА_2 від 02.05.2023 року №124, відповідно до якого молодшого сержанта призваного за мобілізацією ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_4 , колишнього головного сержанта 3 аеромобільно-десантної роти військової частини НОМЕР_1 , відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» звільненого наказом командира командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 02.03.2023 року №61-РС у запас за підпунктом «в» пункту 2 (у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання) визнано таким, що 02 травня 2023 року справи та посаду здав, і направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язано командира військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про поновлення на посаді Молодшого сержанта ОСОБА_1 , призначеного Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24.02.2022 року на посаду головного сержанта 1 аеромобільно-десантного відділення 3 аеромобільно-десантного взводу 2 аеромобільно десантної роти військової частини НОМЕР_1 .

Вказане рішення суду про поновлення позивача на військовій службі набрало законної сили відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 28.03.2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.10.2023 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 28.03.2024 у справі № 200/4200/23.

Судове рішення про поновлення позивача на службі виконане лише у вересні 2024 року, про що свідчить довідка військової частини НОМЕР_1 від 04.09.2024 року № 22666, в якій зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі з 02.09.2024 року по теперішній час.

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 про нарахування грошового забезпечення № 3501-фс від 04.11.2024 року позивачу нараховано грошове забезпечення за період з серпня 2024 року по вересень 2024 року.

Суд констатує, що ані в рішенні суду першої інстанції, ані в постанові суду апеляційної інстанції не вказано, з якої дати слід поновити ОСОБА_1 на посаді, проте поновлення працівника відбувається з дати його звільнення, коли суд визнає таке звільнення незаконним. Це означає, що працівник поновлюється на робочому місці з дати звільнення, а не з дати винесення судом рішення.

Рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (частина восьма статті 235 Кодекс законів про працю України та частина перша статті 65 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, позивача протиправно поновлено на військовій службі не з дня звільнення 02.05.2023 року, а у серпні 2024 року.

Як зазначив у відзиві відповідач, 26.09.2023 року ОСОБА_1 звернувся через ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку із встановленням ступеня втрати професійної працездатності.

На підставі поданої ОСОБА_1 заяви та доданих до неї документів ІНФОРМАЦІЯ_2 був складений та поданий до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України висновок №7/21629/14 від 28.09.2023 року щодо питання наявності права у ОСОБА_1 на отримання одноразової грошової допомоги (копія додається) для розгляду Комісією Міноборони.

Розглянувши подані документи Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, в пункті 40 протоколу № 8/в від 19.04.2024 року дійшла висновку про відмову молодшому сержанту в запасі ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги на підставі підпункту 7 пункту 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки позивач звернувся пізніше ніж через три місяці після звільнення його з військової служби.

Перевіряючи правомірність рішення відповідача щодо прийняття спірного протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 квітня 2024 року № 8/в, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст. 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Згідно з вказаною нормою суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Згідно з приписами ст.41 Закону № 2232-ХІІ виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-XII.

Відповідно до преамбули Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 16 Закону № 2011-ХІІ регламентовано питання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Зокрема, частиною 1 ст. 16 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до п.7 ч.2 ст.16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України (ч.9 ст.16-3 Закону № 2011-XII).

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначає Порядок № 975.

Згідно із положеннями пункту 3 цього Порядку днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Абзацом другим пункту 7 Порядку № 975 визначено, що у разі часткової втрати працездатності без установлення інвалідності одноразова грошова допомога виплачується залежно від ступеня втрати працездатності, який установлюється медико-соціальною експертною комісією, у розмірі, що визначається у відсотках від 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності, - військовослужбовцю, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, а також особі, звільненій з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.

Суд зазначає, що аналіз вищевказаних положень Закону № 2011-ХІІ та Порядку № 975 дає підстави для висновку про те, що право звільненої з військової служби особи на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із частковою втратою працездатності обмежено:

тримісячним строком для встановлення такій особі часткової втрати працездатності, що рахується з дня звільнення такої особи з військової служби;

причинами отримання такою особою поранення (контузії, травми або каліцтва) або захворювання, оскільки останні повинні бути набуті особою саме під час виконання нею обов`язків військової служби.

Встановлення законодавцем обмеженого строку є однією з умов дисциплінування фізичних осіб як учасників публічно-правових відносин при реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги. У випадку пропуску такого строку виключними підставами для визнання судом поважними причин такого пропуску може бути лише наявність об`єктивно непереборних обставин, які пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Разом із тим це не означає, що зі збігом цього строку особа безумовно втрачає соціальні гарантії, які надані їй Законом, зокрема можливість реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги у виключних випадках із застосуванням судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову).

Вищезазначене підтверджується позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 23.10.2018 у справі №161/69/17 та від 12.03.2019 у справі №760/18315/16-а, в яких колегія суддів Верховного Суду дійшла обґрунтованого висновку, що строк може вважатись присічним за умови, якщо особа протягом цього строку має можливість в будь-який час звернутися за захистом своїх соціальних прав, а саме, права на отримання грошової виплати; не вважається завершеним строк за умови об`єктивної відсутності можливості особи безперешкодного звернення за захистом відповідного соціального права; таке обмеження буде порушенням права особи на соціальне забезпечення та проявом дискримінації.

Крім того, повертаючи справу №540/3059/20 на новий розгляд Верховний Суд у постанові від 08.04.2024 вказав, що при розгляді подібних спорів суди повинні встановити, чи були вчинені особою всі залежні від неї дії щодо отримання довідки медико-соціальної експертної комісії у строки, які надають право на отримання одноразової грошової допомоги.

Суд враховує, що позивач негайно після незаконного звільнення розпочав процедуру проходження МСЕК, яка звершилась отриманням довідки про часткову втрату працездатності (25%) лише 20.09.2023 року.

Таким чином, встановлений законодавством тримісячний строк для встановлення особі часткової втрати працездатності відраховується з дня звільнення такої особи з військової служби, є преклюзивним і підлягає поновленню лише у виключних випадках у зв`язку із наявністю об`єктивно непереборних обставин, які пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій, що підтверджені доказами, належність яких повинна бути перевірена уповноваженим органом або судом.

Матеріалами справи підтверджено, що позивача незаконно звільнено з військової служби 02.05.2022 року, а відтак за приписами п.7 ч.2 ст.16 Закону № 2011-ХІІ тримісячний строк закінчувався 02.08.2022 року. Разом з тим, як зазначено вище, суд поновив позивача на військовій службі з дати звільнення. Військова частина протиправно поновила позивача на військовій службі лише у серпні 2024 року.

Водночас, довідка МСЕК про встановлення часткової втрати працездатності фактично видана 20.09.2023 року, а тому суд визнає поважною та незалежною від позивача причиною пропуску законодавчо встановленого строку для вирішення питання про призначення ОГД.

Суд вважає необхідним зазначити, що після звільнення з військової служби позивач вчиняв всі необхідні дії, направлені на встановлення йому ступеню втрати працездатності, діяв без необґрунтованих зволікань, а порушення строків поновлення на службі і видачі довідки МСЕК після спливу 3-х місяців з дня звільнення позивача з військової служби, було спричинено обставинами, які не залежали від його волевиявлення.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Конституційним Судом України наголошено, що в умовах збройної агресії повномасштабного характеру законодавче регулювання порядку реалізації права на соціальний захист, гарантованого ч. 1 ст. 46 Конституції України, має здійснюватися у системному взаємозв`язку з вимогами щодо посиленого соціального захисту військовослужбовців у розумінні ч. 5 ст. 17 Основного Закону України. Виконання державою конституційного обов`язку щодо забезпечення посиленого соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних або резервістів покликане не тільки забезпечити соціальний захист кожного з них індивідуально, а й сприяти виконанню громадянами України обов`язку щодо захисту Вітчизни - України, її суверенітету, незалежності та територіальної цілісності.

Таким чином, спірне рішення відповідача про відмову у здійсненні нарахування та виплати одноразової грошової допомоги (пункт 40 протоколу № 8/в від 19.04.2024 року) є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню, однак не у спосіб визначений позивачем.

Зокрема, позивач просить зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву щодо призначення, нарахування та виплати одноразової грошової допомоги та прийняти рішення щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням втрати 25% працездатності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, що сталася 24.04.2022 року встановленої під час первинного огляду органами МСЕК та зобов`язати відповідача призначити, нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу, у зв`язку із встановленням втрати 25% працездатності внаслідок травми пов`язаної із захистом Батьківщини, що сталася 24.04.2022 року, встановленої під час первинного огляду органами МСЕК відповідно до пункту 7 частини 2 статті 16 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

При цьому, вимога повторно розглянути заяву щодо призначення, нарахування та виплати одноразової грошової допомоги та прийняти рішення щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням втрати 25% працездатності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, що сталася 24.04.2022 року встановленої під час первинного огляду органами МСЕК дублює вимогу призначити, нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу, у зв`язку із встановленням втрати 25% працездатності внаслідок травми пов`язаної із захистом Батьківщини, тому суд вважає належним і достатнім способом захисту права зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо призначення, нарахування та виплати одноразової грошової допомоги та прийняти рішення щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням втрати 25% працездатності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, що сталася 24.04.2022 року, встановленої під час первинного огляду органами МСЕК 20.09.2023 року та вжити заходів щодо її виплати.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків, тому позивач звільнений від сплати судового збору.

Разом з тим, позивач просить відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 гривень.

Згідно з приписами пункту 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Таким чином, документально підтверджені судові витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

На виконання вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу до позову додано копію договору про надання правової допомоги адвокатом Білогуровим О.В. №29/03/2023 від 29.03.2023 року, копію додаткової угоди №4 від 05.12.2024 року до договору про надання правової допомоги адвокатом Білогуровим О.В. №29/03/2023 від 29.03.2023 року та попередній орієнтовний розрахунок до вказаного договору та додаткової угоди, який складає 10000 гривень.

Відповідно до пункту 9.1 додаткової угоди №4 від 05.12.2024 року до договору про надання правової допомоги адвокатом Білогуровим О.В. №29/03/2023 від 29.03.2023 року правнича допомога вважається наданою після підписання акту приймання-передачі надання правничої допомоги, який підписується сторонами та скріплюється печатками (за наявності).

Згідно з пунктами 9.2-9.3 додаткової угоди №4 від 05.12.2024 року адвокат надає клієнту акту приймання-передачі надання правничої допомоги, в якому зазначається зміст наданої правничої допомоги, розмір гонорару, який підлягає сплаті відповідно до умов договору, додаткові витрати, понесені адвокатом, а клієнт зобов`язаний на протязі 5 днів з моменту отримання акту приймання-передачі надання правничої допомоги підписати його або протягом зазначеного строку надати заперечення з обгрунтуванням причини відмови від приймання наданої правничої допомоги.

Водночас, адвокатом позивача не надано акту приймання-передачі надання правничої допомоги та документів, що підтверджують сплату 10000 гривень, а позивач в дійсний час проходить військову службу, що унеможливлює стягнення з відповідача зазначеної суми на етапі прийняття даного рішення.

Разом з тим, частиною першою статті 252 КАС України передбачено, що суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

На підставі положень Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса згідно відповіді на запит з Єдиного державного демографічного реєстру: АДРЕСА_3 ; адреса зазначена в позовній заяві: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_7 ) до Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, буд. 6, ), третя особа: військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_5 , код НОМЕР_8 ) про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним і скасувати пункт 40 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 квітня 2024 року № 8/в про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги, внаслідок встановленої втрати 25% працездатності внаслідок травми пов`язаної із захистом Батьківщини, що сталася 24.04.2022 року, встановленої під час первинного огляду органами МСЕК.

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення, нарахування та виплати одноразової грошової допомоги та прийняти рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням втрати 25% працездатності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, що сталася 24.04.2022 року, встановленої під час первинного огляду органами МСЕК 20.09.2023 року та вжити заходів щодо її виплати.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 07 лютого 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Б. Голубова