Справа № 620/9902/24
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2025-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №620/9902/24 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Тихоненко О.М.,
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Файдюка В.В.,

при секретарі Литвин С.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Сіндєєвої В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі по тексту - відповідач, ДПП НП України) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ ДПП НП України №1028 о/с від 11.06.2024 «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в поліції за власним бажанням старшого лейтенанта поліції, інспектора взводу № 1 роти № 3 батальйону управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України ОСОБА_1 ;

- поновити старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , на посаді інспектора взводу № 1 роти № 3 батальйону управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (допустити негайне виконання даного рішення);

- стягнути з ДПП НП України на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 14 червня 2024 по дату винесення рішення.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року значений позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, яка з`явилася у призначене судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справ, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно з наказом ДПП НП України №46 о/с від 14.03.2016 року капрала поліції ОСОБА_1 призначено поліцейським роти № 3 батальйону управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

Згідно з наказом ДПП від 22.04.2024 №672 о/с, на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2024 року у справі №620/9487/23, був скасований наказ ДПП від 20.06.2023 №741 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , з поновленням останнього на посаді, починаючи з 21.06.2023 року.

31.05.2024 ОСОБА_1 подав на ім`я начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України генерала поліції 3 рангу Є. Жукова рапорт з проханням звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням, починаючи з 14.06.2024 (а.с.8).

05.06.2024 позивач подав на ім`я начальника Департаменту патрульної поліції генерала поліції 3 рангу Є. Жукова рапорт, в якому просив вважати його рапорт від 31.05.2024 про звільнення не дійсним (а.с.9), який доставлено до Департаменту патрульної поліції 07.06.2024 (а.с.10).

Крім того, 05.06.2024 позивач направив електронною поштою (з власної електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_1 ) своєму безпосередньому керівництву до управління патрульної поліції в Чернігівській області (на електронну адресу ), для відома електронне повідомлення про подання вищезазначеного рапорту від 05.06.2024 до Департаменту патрульної поліції та його фотокопію (а.с.11).

Згідно витягу з наказу начальника Департаменту патрульної поліції «По особовому складу» від 11.06.2024 № 1028 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції, відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», з 14.06.2024 (далі по тексту - оскаржуваний наказ)(а.с.13). Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 31.05.2024.

Листом від 14.06.2024 № 28268/41/22/01-2024 позивачу направлено оскаржуваний наказ (а.с.12).

Позивач вважаючи оскаржуваний наказ незаконним, а своє звільнення протиправним, звернувся з даним позовом до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку, служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

Також, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем протиправно не враховано, що 05.06.2024 позивачем подано рапорт начальнику Департаменту патрульної поліції з вимогою вважати рапорт від 31.05.2024 про звільнення не дійсним, а тому оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України від 02.07.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тобто 18.05.2024).

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону №580 у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховного Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно частин 1-4 статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Поліцейські проходять службу в поліції:

- на посадах у центральному органі управління поліції, територіальних органах, закладах, установах поліції;

- під час перебування в розпорядженні згідно з положеннями статті 67 цього Закону;

- під час навчання на денній формі навчання за державним замовленням у закладі вищої освіти із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських;

- під час прикомандирування до Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування згідно з положеннями статті 20 Закону України «Про статус народного депутата України», статті 29 Закону України «Про статус депутата Верховної Ради Автономної Республіки Крим» та статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад»;

- під час відрядження до державних органів, установ та організацій згідно з положеннями статті 71 цього Закону.

2. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

3. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

4. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини 2-3 статті 77 Закону №580-VIII).

Згідно з пунктом 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (далі - Положення №114, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За приписами пунктів 10, 21 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням. Особи рядового і начальницького складу зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників.

Пунктом 68 Положення №114 встановлено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Згідно пункту 70 Положення №114 звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку провадиться: до полковника міліції, полковника внутрішньої служби включно - начальниками головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ; осіб вищого начальницького складу - відповідно до законодавства.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII.

Порядок звільнення з цієї підстави визначений підпунктом «ж» пункту 64 та пунктом 68 Положення №114, яке з огляду на приписи пункту 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII у частині, що не суперечить Закону №5 80-VIII, є чинним спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює порядок проходження служби в поліції.

З аналізу пункту 68 Положення №114 вбачається, що про припинення служби в поліції за власним бажанням працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт.

Верховний Суд України у постанові від 24.06.2014 у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У цьому ж судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю необхідно вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби, до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку (тобто до закінчення 3-х місяців) та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Подібну правову позицію висловив Верховний Суд, зокрема у постановах від 05.02.2020 у справі №819/744/16, від 20.05.2020 у справі №804/868/16, від 30.09.2020 у справі № 826/16621/17, від 09.02.2021 у справі №826/10404/16, від 11.08.2021 у справі №826/7075/16.

Отже до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку, служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що в даному випадку, 31.05.2024 ОСОБА_1 особисто написано та подано на ім`я начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України генерала поліції 3 рангу Є. Жукова рапорт з проханням звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням, починаючи з 14.06.2024 (а.с.8).

31.05.2024 керівним складом управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, а саме: т.в.о начальника майором поліції Курганом Михайлом , було проставлено резолюцію: «не заперечую», а заступником начальника управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України майором поліції Грищенком Денисом проставлено резолюцію: «проводиться службове розслідування» (а.с.58).

Тобто, 31.05.2024, у день написання та подання ОСОБА_1 рапорту з проханням звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням, керівним складом управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та ОСОБА_1 було погоджено:

- конкретну дату звільнення ОСОБА_1 - починаючи з 14.06.2024;

- згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін (тобто до закінчення 3-х місяців служби, визначених пунктом 68 Положення №114).

Щодо доводів позивача про подачу 05.06.2024 рапорту на ім`я начальника ДПП з вимогою вважати рапорт від 31.05.2024 про звільнення недійсним, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що вони не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

На вимогу суду апеляційної інстанції позивачем надано додаткові докази по справі, які підтверджують скерування останнім 05.06.2024 рапорту на ім`я начальника ДПП з вимогою вважати рапорт від 31.05.2024 про звільнення недійсним.

21.01.2025 року на адресу суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення доказів, до якого додано скріншоти з яких вбачається, що ОСОБА_1 з електронної пошти: « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на електронну пошту « ІНФОРМАЦІЯ_2 » 05.06.2024 подано рапорту на ім`я начальника ДПП з вимогою вважати рапорт від 31.05.2024 про звільнення недійсним.

Разом з тим, електронна пошта «» не є офіційною поштою відповідача. У свою чергу, офіційною поштою ДПП НП України є - «».

З огляду на встановлені обставини, та направлення ОСОБА_1 05.06.2024 рапорту на ім`я начальника ДПП з вимогою вважати рапорт від 31.05.2024 про звільнення недійсним не на офіційну пошту відповідача, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що у ДПП НП України не виникло обов`язку розглядати рапорт ОСОБА_1 від 05.06.2024 та приймати відповідне рішення.

Щодо посилань позивача про отримання 07.06.2024 року відповідачем рапорту ОСОБА_1 від 05.06.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправленням за № 189, і згідно корінця відправлення, рапорт було доставлено до Департаменту патрульної поліції 07.06.2024, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що корінець рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №189 (а.с.10) не містить ані відмітку про вручення, ані прізвище уповноваженого представника ДПП, який одержав рекомендований лист, в якому був рапорт ОСОБА_1 від 05.06.2024, а тому зазначений корінець не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції як належний доказ, відповідно до норм адміністративного судочинства.

Зазначені обставини, а саме: неотримання ДПП відправлення №189, в якому містився рапорт ОСОБА_1 від 05.06.2024, підтверджується листом Акціонерного товариства «Укрпошта» від 29.08.2024 №1.10.004.-23443-24, в якому вказано, що порушення під час оформлення рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №189 виникло з вини працівника Центру кур`єрської доставки м. Київ (а.с.103), що помилково не враховано судом першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що ДПП НП України у встановлений законом спосіб та на законних підставах було прийнято оскаржуваний наказ від 11.06.2024 про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням, починаючи з 14.06.2024, відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону № 580-VIII, на підставі рапорту від 31.05.2024.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог та скасування оскаржуваного наказу, оскільки він прийнятий відповідачем на підставі норм чинного законодавства, а тому є законним та не підлягає скасуванню.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що всі інші позовні вимоги є похідними, а тому також не підлягають задоволенню.

Так, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

При прийнятті рішення колегія суддів також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відповідача задовольнити в повному обсязі, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 242, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції - задовольнити повністю.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

В.В. Файдюк

Повний текст виготовлено 04.02.2025 року