Справа № 420/2347/25
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2025-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2347/25
УХВАЛА
07 лютого 2025 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Завальнюк І.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Мукачівського відділу № 2 Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, Державного підприємства «Документ», Відокремленого підрозділу Державного підприємства «Документ» філія у Федеративній Республіці Німеччина (центр у місті Кельн) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
Ухвалою судді від 28.01.2025 позовну заяву залишено без руху через пропуск позивачем строку на звернення до суду із даними вимогами, оскільки згідно адміністративного позову, підрозділом Державної міграційної служби з кодом 2129 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було оформлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , дата видачі: 04.03.2024, дійсний до: 04.03.2034. Вказаний факт підтверджується тим, що до мобільного застосунку «Дія» Позивача автоматично було завантажено дані про документування його вказаним документом, із зазначенням всіх його реквізитів, а також особистих даних Позивача. Тобто, 04.03.2024 Державним центром персоналізації документів ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів персоналізовано, оформлено та виготовлено вищезазначений паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я Позивача. 20.04.2024 надійшло повідомлення про готовність паспорта ОСОБА_1 , проте на особисті звернення до центру у м. Кельн (філія ДП «Документ» у ФРН) ОСОБА_1 отримав відповідь про те, що документ до вказаного підрозділу не прибув та отримав відмову в отриманні зазначеного документа.
При викладених вище обставинах, суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, адже сутність зазначеного інституту полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
05.02.2025 на виконання вищезазначеної ухвали позивачем надано клопотання про поновлення строку на звернення до суду, в обґрунтування якого зазначено, що датою прийняття рішення про оформлення документа, зокрема, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, є дата, зазначена у вказаному документі у графі: «дата видачі». Так, відповідно до інформації, наявної у додатку Дія Позивача підрозділом Державної міграційної служби з кодом 2129 на ім`я ОСОБА_1 , було оформлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , дата видачі: 04.03.2024, дійсний до: 04.03.2034. Тобто, відповідне рішення про оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, замовленого Позивачем 23.03.2024 було прийняте 04.03.2024. Отже, з огляду на викладене граничний термін для видачі позивачу паспорту закінчився 05.06.2024, тобто 06.06.2024 являється днем, коли позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав та інтересів. Відтак, формально кінцевим строком звернення з даними позовними вимогами формально є 07.12.2024. Крім того, Позивачем направлено до ДП «Документ» заяви від 27.12.2024 та 30.12.2024 щодо доставки/видачі паспорта громадянина України для виїзду закордон та повідомлення причин відмови у оформленні та передачі, доставці та видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон, замовленого 16.02.2024 (заява-приєднання № 1735858 до Публічного договору про надання послуг), серії GH № 819318, дата видачі: 04.03.2024, дійний до: 04.03.2034, орган, що видав 2129, оформленого на ім`я, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак жодної змістовної відповіді на зазначені заяви не було отримано, що свідчить про продовження ухилення від виконання свої обов`язків Відповідачем 4, як суб`єкта владних повноважень. Позивач неодноразово звертався до представників Відповідача 4 (як і в усній, так і в письмовій формах) з метою отримання закордонного паспорта та з`ясування причин затримки та ухиленння від виконання своїх обов`язків Відповідачами. Позивач просить суд звернути увагу на той факт, що пропуск строку звернення до суду, який обрахований вище, був пропущений ним не з огляду на його триваючу пасивну поведінку та недбале ігнорування факту порушення його прав суб`єктами владних повноважень. Матеріалами справи підтверджено факт вчинення представником позивача активних дій для надання правничої допомоги шляхом надіслання запитів, що не вказує на триваючу пасивну поведінку позивача. Факт перебування позивача за кордоном ускладнює реалізацію свого на правничу допомогу.
Оцінюючи доводи та пояснення позивача, наведені у клопотанні про визнання причин пропущення строку на звернення до суду із даним позовом поважними, суд виходить з наступного.
Згідно з пунктам 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
За приписами частин першої, другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Суд зазначає, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Таке правозастосування не є порушенням права особи на доступ до правосуддя, а є дотриманням принципу «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує, в світлі якого і запроваджено обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками.
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача, вчинених на звернення позивача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
При цьому судом вже надано оцінку аргументам позивача про те, що подальші звернення позивача та отримання відповідей не утворює перебігу строку на звернення до суду із позовними вимогами задля вирішення спірних правовідносин, після того, як позивач дізнався про порушення своїх прав та інтересів.
Таким чином, доводи позивача щодо поважності причин пропуску ним строку на звернення до суду на увагу не заслуговують, оскільки є надуманими та жодним чином не підтверджують існування дійсних перешкод для своєчасного звернення до суду з такими вимогами.
Очікування повідомлення про готовність його документа після отримання відмови у видачі готового документу свідчить про очевидну бездіяльність позивача, а не про існування перешкод у своєчасному зверненні до суду після того, як позивач вже був обізнаним про порушення своїх прав.
Більш того, посилання позивача на введений в Україні правовий режим воєнного часу, як додаткової підстави для поновлення йому строку на звернення до суду, суд визнає неспроможними, адже позивач як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент звернення до суду, перебував у м. Кельн (Федеративна Республіка Німеччина), у зв`язку із чим не міг зазнавати складнощів, що обумовлені правовим режимом воєнного часу на території України.
Фактично позивач просить нівелювати взагалі інститут строку на звернення до суду з позовом, надавши перевагу в такий спосіб стороні позивача.
Суд роз`яснює, що обмеження строку на звернення до адміністративного суду не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процсі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Так, суд наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
До того ж, суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.
Частиною 1 статті 123 КАС України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Згідно з ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
При викладених вище обставинах, суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, адже сутність зазначеного інституту полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
На підставі викладеного та керуючись ст. 123 КАС України,
В задоволенні клопотання про поновлення ОСОБА_1 строку на звернення до суду відмовити.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Мукачівського відділу № 2 Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, Державного підприємства «Документ», Відокремленого підрозділу Державного підприємства «Документ» філія у Федеративній Республіці Німеччина (центр у місті Кельн) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.
Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.В. Завальнюк