Справа № 380/23230/24
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2025-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2025 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №00 від 11.10.2024 року про відмову в перерахунку пенсії щодо не нарахування та невиплати підвищення до пенсії позивачеві в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком з часу звернення (04.10.2024 року) за перерахунком пенсії відповідно до пункту «г» ч.1 ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Львівської області здійснити нарахування та виплату позивачеві підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, з часу звернення (04.10.2024 року) за перерахунком пенсії відповідно до пункту «г» ч.1 ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Ухвалою судді від 19.11.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; на підставі п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Посилається на те, що на нього розповсюджується дія норм Закону від 13.03.2018 року №2325-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років» і він, як особа, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, повинен отримувати підвищення до пенсії, передбачене пунктом «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком. У зв`язку з наведеним, позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області з вимогою про здійснення перерахунку пенсії, однак у відповідь отримав відмову, оформлену рішенням від 11.10.2024 року №00 (за принципом екстериторіальності його заява та додані документи розглядались та, відповідно, рішення приймалось Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області). Позивач з таким рішенням не погоджується та вказав, що наявність у нього права на отримання підвищення до пенсії в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком гарантується ст.46 Конституції України. Вказує, що в цьому випадку підлягає застосуванню пункт «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а не постанова Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» (далі - Постанова №654), яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити повністю.

У встановлений судом строк від відповідачів надійшли відзиви на позовну заяву, в яких посилаються на те, що в матеріалах пенсійної справи позивача відсутні документи про реабілітацію. Зазначили, що згідно поданих позивачем документів не підтверджується факт примусового переселення та застосування до нього репресій. Вказали, що право на підвищення до пенсії відповідно до ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 року №962-XII мають громадяни, які були примусово заслані і виселені з постійного місця проживання. Проте, ця норма не поширюється на осіб, які народжені в місцях примусового виселення. Враховуючи викладене, вважають, що Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області діяло відповідно до вимог чинного законодавства, а відтак вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Просять відмовити у задоволенні позову повністю.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Позивач, ОСОБА_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до довідки від 08.04.1992 року за №233, виданої Комісією з питань поновлення прав реабілітованих Тернопільскої районної ради, а також довідки від 28.10.1957 року, виданої Качугським РВМ УВС, ОСОБА_2 , 1927 р.н., уродженець с.Скоромохи Великобірківського району Тернопільської області, перебував на спецпоселенні в Качугському районі Іркутської області з 25.10.1944 року до 28.10.1957 року.

Відповідно до архівної довідки від 07.11.2024 року №153, виданої Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Львівської області, ОСОБА_3 , 1896 р.н.; ОСОБА_4 , 1925 р.н. - 28.12.1944 року із села Вороняки, Золочівського району, Львівської області, за рішенням Особливої Наради при МВС СРСР від 28.05.1948 року були виселені на спецпоселення з конфіскацією майна в Іркутську область, по політичних мотивах, як члени сім`ї учасника УПА, звідки звільнені 05.03.1960 року.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьком позивача є ОСОБА_2 , матір`ю - ОСОБА_5 .

Під час перебування на спецпоселенні у ОСОБА_5 народився син - ОСОБА_1 , місце народження - село Нікілей Качугського району Іркутської області, підтвердженням чого є свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (актовий запис №32 від 09.05.1953 року).

У зв`язку з укладенням шлюбу, у подальшому ОСОБА_5 було змінено прізвище із « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 .

Позивач є потерпілим від репресій, оскільки народився на засланні під час перебування його батьків - репресованих осіб - на засланні.

Згідно посвідчення №76/21-П від 21.02.2012 року, позивач має право на пільги, передбачені рішенням Львівської обласної ради Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Крім того, згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 02.08.2024 року, позивач має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

04.10.2024 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про перерахунок пенсії шляхом зміни надбавки до пенсії відповідно до пункту «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

За принципом екстериторіальності його заява та додані документи розглядались та, відповідно, рішення приймалось Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області.

За результатами розгляду заяви та наданих позивачем документів відповідач прийняв рішення №00 від 11.10.2024 року про відмову в перерахунку пенсії. В оскаржуваному рішенні зазначено:

«…До заяви ОСОБА_1 надав довідку №233 від 08.04.1992 року, в якій зазначено, що батько був виселений на спецпоселення з 25.10.1944 року в Іркутську область та звільнений 28.10.1957 року на підставі Закону УРСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Також надав посвідчення № НОМЕР_4 від 01.08.2024 року щодо встановлення права на пільги, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тотального режиму 1917-1991 років».

Оскільки ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місцях примусового переселення, тому пільги, зазначені в пункті «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», на таких осіб не розповсюджуються.

Враховуючи зазначене, прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 в перерахунку пенсії за заявою №3176 від 04.10.2024 року».

Не погодившись з рішенням відповідача про відмову у перерахунку пенсії, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Згідно ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Зміст нормативно-правових положень щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності через надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 року №962-XII (далі - Закон №962-XII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з метою ліквідувати наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян Української РСР, поновити їх права, встановити компенсації за незаконні репресії та пільги реабілітованим.

Статтею 1 Закону №962-XII встановлено, що реабілітованими особами слід вважати осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Відповідно до ст.3 Закону №962-XII, реабілітації підлягають всі громадяни, заслані і вислані з постійного місця проживання та позбавлені майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.

Наведене свідчить, що законодавець до реабілітованих осіб відносить як громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій, так і примусово переселених осіб.

Статтею 1-1 Закону №962-XII визначенні наступні терміни, зокрема: вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; депортація - примусове виселення народів, етнічних, етноконфесійних, соціальних або інших груп населення з місць їхнього постійного проживання з політичних, класових, соціальних, релігійних, національних мотивів; заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.

Згідно зі ст.1-3 Закону №962-XII, потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року N 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.

Положення цієї норми чітко визначають, що потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі: діти, які були переселені разом із батьками; діти, які народилися під час перебування репресованої особи на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.

Таким чином, до членів сімей, яких було примусово переселено, належать й діти, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.

Відповідно до п.6 Прикінцевих положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з пунктом «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Суд установив, що позивач, ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місцях спецпоселення - селі Нікілей Качугського району Іркутської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (актовий запис №32 від 09.05.1953 року). Батьком позивача був ОСОБА_2 , 1927 р.н., а матір`ю - ОСОБА_8 , 1925 р.н., які із своїми сім`ями виселені на спецпоселення. Батьки позивача в місцях спецпоселення уклали шлюб (11.12.1950 року), після реєстрації якого мати позивача змінила своє дошлюбне прізвище із « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ».

Таким чином, позивач належить до категорії громадян, членів сім`ї, висланих з постійного місця проживання, позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління, з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями, реабілітованої по ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», а тому суд приходить висновку, що позивач як член сім`ї громадянина, який необґрунтовано зазнав політичних репресій та був реабілітований, має право на підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 04.10.2024 року.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.05.2024 року №500/5507/23.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд приходить висновку, що спірне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №00 від 11.10.2024 року не відповідає критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, адже прийняте не на підставі, не у спосіб, що визначені Конституцією та законом України, та необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а відтак підлягає скасуванню.

Як наслідок обґрунтованими є і похідні вимоги про спонукання до вчинення дій.

При цьому, суд враховує, що згідно з п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

У цій справі для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, рішенням якого відмовлено ОСОБА_1 в перерахунку пенсії.

Тож, дії зобов`язального характеру щодо перерахунку пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про перерахунок ОСОБА_1 , пенсії за його заявою від 04.10.2024 року, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 08.02.2024 року у справі №500/1216/23 та від 09.07.2024 року у справі №240/16372/23, який в силу приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються судом під час вирішення цього спору.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню повністю.

Щодо судових витрат, то згідно ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України такі відшкодовуються позивачу в повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, як особи, що приймала оскаржуване рішення.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 134, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області рішення відповідача №00 від 11.10.2024 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: пл.Соборна, 3, м.Слов`янськ, Донецька область, 84122; ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_5 ) підвищення до пенсії в розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 04.10.2024 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: пл.Соборна, 3, м.Слов`янськ, Донецька область, 84122; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_5 ) судовий збір, сплачений за подання цього позову, в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.