Справа № 440/4439/24
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2025-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/4439/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Канигіної Т.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Карлівської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до виконавчого комітету Карлівської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:

- визнати протиправною та такою, що містить ознаки дискримінації, відмову виконавчого комітету Карлівської міської ради від 15.01.2024 №122-14/165 у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 20.03.2023 про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань;

- зобов`язати виконавчий комітет Карлівської міської ради виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати 14754,06 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідач безпідставно відмовив у виплаті ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, оскільки загалом така допомога протягом 2023 року виплачена 53 працівникам виконкому Карлівської міської ради, а передбачені у місцевому бюджеті кошти на зазначені цілі були достатніми для нарахування та виплати спірної допомоги позивачу.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22.04.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №440/4439/24.

Відповідач правом подання відзиву не скористався, ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 22.04.2024 доставлено до електронного кабінету відповідача 23.04.2024.

Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працювала у виконавчому комітеті Карлівської міської ради на посаді начальника відділу обліку та звітності, звідки її було звільнено розпорядженням в.о. міського голови від 07.04.2023 №164-к за власним бажанням /а.с. 13/.

Цим розпорядженням зобов`язано відділ обліку та звітності провести ОСОБА_1 наступні виплати: повний фінансовий розрахунок по 07.04.2023; компенсацію за невикористані 46 календарних днів щорічної основної відпустки, з яких 4 календарні дні за період роботи з 18.03.2020 по 17.03.2021, 14 календарних днів за період роботи з 18.03.2021 по 17.03.2022, 25 календарних днів за період роботи з 18.03.2022 по 17.03.2023 та 3 календарних дні за період роботи з 18.03.2023 по 07.04.2023.

Перед звільненням, 20.03.2023 ОСОБА_1 подала до до т.в.о. міського голови ОСОБА_2 заяву про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових витань, яка зареєстрована 20.03.2023 за №К-129/122-07 /а.с. 7/.

Відповідачем рішення про відмову у виплаті не приймалися.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернулася до суду з позовом.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 у справі №440/12170/23 позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Карлівської міської ради Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність виконавчого комітету Карлівської міської ради Полтавської області з приводу не розгляду заяви ОСОБА_1 про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових витань, яка зареєстрована 20.03.2023 за №К-129/122-07. Зобов`язано виконавчий комітет Карлівської міської ради Полтавської області здійснити розгляд по суті заяви ОСОБА_1 про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових витань, яка зареєстрована 20.03.2023 за №К-129/122-07. В решті вимог позов залишено без задоволення.

Виконавчим комітетом Карлівської міської ради на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 у справі №440/12170/23 розглянуто заяву позивача від 20.03.2023 про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та листом від 15.01.2024 №122-14/165 відмовлено у задоволенні заяви від 20.03.2023 про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань /а.с. 9-10/.

В обґрунтування вказаної відмови зазначено, що за приписами пункту 8 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 видатки, пов`язані з набранням чинності цієї постановою, здійснюється в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання відповідних органів. Згідно з листом Мінсоцполітики від 16.10.2009 №620/13/84-09 матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань для посадових осіб місцевого самоврядування не носить обов`язкового характеру і виплачується тільки в разі прийняття відповідного рішення керівником цього органу в розмірі, що не повинен перевищувати середньомісячну зарплату. Керівник приймає рішення виходячи з обставин, викладених у заяві працівника. Наведено, що в заяві від 20.03.2023 не викладено обставини, що мали підстави для виплати допомоги на вирішення соціально-побутових питань. Зазначено: враховуючи, що бюджет Карлівської міської територіальної громади на 2024 рік не прийнято, фінансування видатків, у тому числі оплату праці, здійснюється по тимчасових кошторисах бюджетних установ на І квартал 2024 року в розмірі не більше 1/12 обсягу щомісячних видатків 2023 року.

За результатами розгляду запиту позивача від 06.03.2024 виконавчим комітетом Карлівської міської ради листом від 12.03.2024 №12.2-14/790 надана інформація, що виконавчим комітетом Карлівської міської ради виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 - 53 працівникам; за період з 01.01.2024 по 15.01.2024 - трьом працівникам. Випадків виплати зазначеної матеріальної допомоги в розмірі посадового окладу, протягом вказаних вище періодів, не було.

У 2023 році рішення про відмову у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не приймалися.

У 2024 році на виконання рішень суду розглянуто заяви двох осіб та прийнято рішення про відмову їм у виплаті такої допомоги.

Кошторисом виконавчого комітету Карлівської міської ради на 2023 рік було затверджено бюджетні асигнування на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі 906224 грн. У вказаному періоді сума коштів, витрачених на виплату вказаної допомоги, становить 827489,27 грн.

Тимчасовим кошторисом виконавчого комітету Карлівської міської ради на І кв. 2024 року затверджено бюджетні асигнування на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі 360239 грн. За період з 01.01.2024 по 15.01.2024 сума коштів, витрачених па виплату вказаної допомоги, становить 52475,63 грн /а.с. 19/.

Позивач, вважаючи відмову у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань протиправною, звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов таких висновків.

Згідно з частинами першою та третьою статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 07.06.2001 № 2493-III (далі - Закон № 2493-III) служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Згідно з статтею 2 Закону № 2493-III посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Дія цього Закону не поширюється на технічних працівників та обслуговуючий персонал органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 21 Закону № 2493-III посадові особи одержують заробітну плату, розмір якої має забезпечувати достатній життєвий рівень. Умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.

Питання оплати праці, преміювання та надання матеріальної допомоги працівникам органів місцевого самоврядування регулюються постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09.03.2006 №268 (далі - Постанова №268).

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 цієї Постанови керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надано право надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

У пункті 8 Постанови №268 передбачено, що видатки, пов`язані з набранням чинності цією постановою, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання відповідних органів.

Згідно з роз`ясненнями, наданими Мінсоцполітики у листі від 16.10.2009 №620/13/84-09, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань для посадових осіб місцевого самоврядування не носить обов`язкового характеру і виплачується тільки в разі прийняття відповідного рішення керівником цього органу в розмірі, що не повинен перевищувати середньомісячну зарплату. Керівник приймає таке рішення виходячи з обставин, викладених у заяві працівника.

Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань посадовій особі місцевого самоврядування може надаватися один раз на рік за рішенням керівника органу місцевого самоврядування в межах норми оплати праці.

Як встановлено судом, 20.03.2023, ОСОБА_1 подала до т.в.о. міського голови ОСОБА_2 заяву про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових витань, яка зареєстрована 20.03.2023 за №К-129/122-07. Текст заяви: "Прошу надати мені матеріальну допомогу на вирішення соціально побутових питань" /а.с. 7/.

Виконавчим комітетом Карлівської міської ради на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 у справі №440/12170/23 розглянуто заяву позивача від 20.03.2023 про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та листом від 15.01.2024 №122-14/165 відмовлено у задоволенні заяви від 20.03.2023 про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань /а.с. 9-10/.

В обґрунтування цієї відмови зазначено, що в заяві від 20.03.2023 не викладено обставини, що мали підстави для виплати допомоги на вирішення соціально-побутових питань. Зазначено, що враховуючи, що бюджет Карлівської міської територіальної громади на 2024 рік не прийнято, фінансування видатків, у тому числі оплату праці, здійснюється по тимчасових кошторисах бюджетних установ на І квартал 2024 року в розмірі не більше 1/12 обсягу щомісячних видатків 2023 року.

Водночас, матеріали справи містять копії заяв працівників виконавчого комітету Карлівської міської ради, адресовані т.в.о. міського голови ОСОБА_2 , про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період з 01.01.2023 по 15.01.2024, з приписом "підготувати розпорядження" /а.с.29-55/.

Аналізуючи вказані заяви, суд звертає увагу про аналогічний текст заяви позивача від 20.03.2023 та інших працівників виконавчого комітету Карлівської міської ради, а саме: "Прошу надати мені матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань", тобто без викладення обставини, що мали підстави для виплати вказаної допомоги.

Крім, того виконавчим комітетом Карлівської міської ради у листі від 12.03.2024 №12.2-14/790 зазначено, що виконавчим комітетом Карлівської міської ради виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 - 53 працівникам; за період з 01.01.2024 по 15.01.2024 - трьом працівникам. У 2023 році рішення про відмову у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не приймалися.

Таким чином, суд звертає увагу, що у даному випадку наявний вибірковий характер виплати вВиконавчим комітетом Карлівської міської ради матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до підпункту 3 пункту 2 Постанови №268 надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом керівника відповідного органу, яке може бути реалізоване в межах затвердженого фонду оплати праці.

Водночас, відповідач не надав суду будь-яких доказів на підтвердження факту відсутності фінансової можливості виплати спірної матеріальної допомоги.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно з статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 06.09.2012 № 5207-VI (далі - Закон №5207) дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Статтею 2 Закону № 5207 визначено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: 1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; 2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; 3) повагу до гідності кожної людини; 4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Згідно зі статтею 6 Закону № 5207 відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що обов`язковою ознакою дискримінації є встановлення факту обмеження (зменшення, звуження, позбавлення) права.

З огляду на те, що позивач довела перед судом факт прояву дискримінації з боку відповідача, суд вважає за необхідне визнати протиправною відмову виконавчого комітету Карлівської міської ради у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 20.03.2023 про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Верховний Суд у постанові від 09.05.2024 у справі № 580/3690/23, аналізуючи вищенаведені положення КАС України, зазначив, що за приписами вказаних норм у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення або вчинив бездіяльність за наслідками звернення особи, але таке рішення чи вчинена бездіяльність визнані судом протиправними з огляду на невідповідність чинному законодавству, то суд, як виняток, за відсутності сумнівів у тому, що суб`єктом звернення (позивачем у справі) дотримано усіх визначених законом умов для отримання позитивного результату за наслідками розгляду його звернення та за умови відсутності у суб`єкта, що уповноважений прийняти відповідне рішення за наслідками звернення позивача, дискреції (можливості на власний розсуд визначити зміст рішення та обрати на підставі поданих позивачем документів один з варіантів дій), вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення.

У разі якщо межі заявлених позовних вимог не дозволяють суду під час розгляду справи здійснити перевірку того, чи забезпечив позивач на момент його звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень виконання всіх без винятку вимог закону для отримання позитивного рішення та(або) якщо суб`єкт до якого звертається позивач має право діяти при прийнятті відповідного рішення на власний розсуд (тобто має альтернативні варіанти поведінки за наслідками розгляду звернення позивача), то суд, у межах свого розсуду, з метою уникнення перебирання на себе повноважень щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції іншого органу, повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення з урахуванням оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Подібний підхід викладений Верховним Судом також і у постановах від 11.02.2020 у справі № 0940/2394/18, від 04.09.2021 у справі № 320/5007/20, від 14.09.021 у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021 у справі №480/4737/19, де Суд вказав, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді (Recommendation № R(80)2 of the Committee of Ministers concerning the exercise of discretionary powers by administrative authorities), під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі "Pedersen and Baadsgaard v. Denmark" (заява № 49017/99) зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Верховним Судом у постанові від 20.06.2024 у справі №340/2259/23 також зазначено, що поняття дискреційних повноважень наведене у пункті 7 частини першої статті 2 Закону України "Про адміністративну процедуру" 17.02.2022 № 2073-IX (далі - Закон №2073-IX), згідно з яким дискреційне повноваження повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону № 2073-IX здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов:

дискреційне повноваження передбачено законом;

дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом;

правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом;

вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків.

З огляду на вищезазначене, дискреційними є такі повноваження, у межах яких норма права допускає кілька варіантів поведінки суб`єкта владних повноважень у кожній конкретній ситуації та встановлених обставинах справи, кожна з яких буде правомірною.

Характерними ознаками адміністративного розсуду (дискреції) є: 1) реалізація дискреційних повноважень має відповідати принципу верховенства права; 2) їх здійснення можливе лише у разі відсутності єдиного можливого варіанту поведінки; 3) суб`єкти владних повноважень мають можливість вибрати оптимальний варіант поведінки з метою врегулювання певного кола суспільних відносин; 4) суб`єкти управлінської діяльності застосовують адміністративний розсуд відповідно до належної мети, без наявності власної вигоди та впливу сторонніх факторів.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 826/16911/18, від 26.05.2021 у справі № 824/266/20-а, від 08.07.2021 у справі № 160/1598/20, від 28.07.2021 у справі № 280/160/20, від 21.04.2021 у справі № 480/2675/20, від 20.05.2022 у справі № 340/370/21, від 26.10.2022 у справі № 640/30483/21, від 21.03.2023 у справі № 640/17821/21, від 01.05.2023 у справі № 540/913/21, від 01.05.2023 у справі № 540/913/21 та від 16.05.2023 у справі № 380/3195/22.

З урахуванням матеріалів справи та встановлених судом обставин, позивач на момент звернення до відповідача забезпечила виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання виконавчий комітет Карлівської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально - побутових питань за заявою ОСОБА_1 від 20.03.2023.

Щодо позовної вимоги стосовно виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати 14754,06 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

На час розгляду даної справи відповідач заперечує право позивача на виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань, однак, питання щодо конкретних розмірів у межах даної справи відповідачем не досліджувалось, а тому вимога позивача в цій частині є передчасною та необґрунтованою. Суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце у майбутньому, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову у позові у частині вказаних позовних вимог.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо клопотання позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6750,00 грн, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 21.03.2018 у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 у справі № 814/698/160 від 18.10.2018 у справі № 813/4989/17.

На підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до суду акт виконаних робіт, ордер, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі №545/2432/16-а зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Оцінивши обставини цієї справи та надані позивачем докази у їх сукупності, суд, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, обсягу поданих та досліджених представником позивача документів, відсутності з боку відповідача будь-яких належних доказів на спростування своїх доводів, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в цій справі в сумі 6750,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Водночас, як визначено частиною восьмою цієї статті, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки передумовою для виникнення цього спору стала протиправна відмова відповідача, суд вважає за необхідне компенсувати судові витрати позивача у повному розмірі.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 132, 139, 243-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до виконавчого комітету Карлівської міської ради Полтавської області (вул. Полтавський шлях, буд. 85, м. Карлівка, Полтавський район, Полтавська область, 39500, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову виконавчого комітету Карлівської міської ради у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 20.03.2023 про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Зобов`язати виконавчий комітет Карлівської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за заявою ОСОБА_1 від 20.03.2023.

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з виконавчого комітету Карлівської міської ради Полтавської області (вул. Полтавський шлях, буд. 85, м. Карлівка, Полтавський район, Полтавська область, 39500, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн та витрати, пов`язанні із наданням правової допомоги, у розмірі 6750,00 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.С. Канигіна