Справа № 380/23272/24
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 380/23272/24 пров. № А/857/33103/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Матковської З.М., Качмара В.Я.,

за участі секретаря судового засідання Прачук І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2024 року про вжиття заходів забезпечення позову (суддя Москаль Р.М., м. Львів) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 у листопаді 2024 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати у повному обсязі рішення Головного управління ДПС у Львівській області № 33566/6/13-01-24-11 від 04.11.2024 року про виключення з реєстру платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ; зобов`язати Головне управління ДПС у Львівській області поновити з 01.10.2024 року реєстрацію у якості платника єдиного податку Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .

Позивач 20.11.2024 звернувся з заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Головного управління ДПС у Львівській області №33566/6/13-01-24-11 від 04.11.2024 року на період до набрання законної сили рішення у судовій справ.

В обґрунтування заяви зазначає, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки: 1) відповідач оскаржуваним рішенням від 04 листопада 2024 року фактично виключив позивача з реєстру платників єдиного податку минулою датою, а саме з 01.10.2024 року. З цього приводу зауважує, що такі дії відповідача обумовлюють неможливість позивачу минулою датою (заднім числом) змінити ціну на свої послуги для абонентів, які отримали послуги до 04.11.2024 року. Позивач має укладено 961 договорів з абонентами, на підтвердження чого до позовної заяви долучено: 1. Запит про надання інформації по кількості ліній (точок) фіксованого доступу до мережі Інтернет, у розрізі населених пунктів. 2. Звітність у сфері телекомунікацій за період січень-вересень 2024 року, де в графі №3006 зазначено кількість абонентів. 3. Витяг з електронного кабінету, який підтверджує направлення звітності. Акцентуємо увагу, що 961 договір з абонентами, які уклав позивач, були підписані станом на 30.09.2024 року за фіксованою ціною з урахуванням того факту, що позивач перебував на спрощеній системі оподаткування. Збільшення ціни за послуги позивача не може бути застосоване до 961 абонента, які отримали Інтернет послуги до 04.11.2024 року (дата винесення оскаржуваного рішення). Отже, винесення відповідачем оскаржуваного рішення минулою датою (заднім числом), автоматично ставить позивача в ситуацію податкової невизначеності, адже спрощена та загальна системи оподаткування є принципово відмінними по розміру податкових відрахувань. До прикладу загальна система оподаткування передбачає сплату податку на доходи фізичних осіб (ПДФО 18%) та податку на додану вартість (ПДВ 20%), а це в будь якому випадку додає значну суму до вартості послуг, в той час як спрощена система оподаткування передбачає сплату лише єдиного податку у розмірі 5% (для ФОП 3 групи). Отож, у позивача виникає складна ситуація, коли у зв`язку з винесенням оскаржуваного рішення має місце невизначеність із вибором щодо застосування системи оподаткування, при цьому, якщо позивач застосує загальну систему оподаткування, то це призведе до суттєвого збільшення податкових витрат (як мінімум це ПДВ і тут слід враховувати, що усі абоненти позивача не є платниками ПДВ, а основні витрати позивача полягатимуть у сплаті послуг контрагентам неплатникам ПДВ). Така ситуація для позивача матиме своїм наслідком накопичення збитків від своєї діяльності і як наслідок призведе до неплатоспроможності і банкрутства позивача. В той же час у разі неплатоспроможності позивача без послуг Інтернет зв`язку залишиться величезна кількість людей, яких обслуговує Позивач, що в умовах війни є неприпустимим, адже доступ до Інтернету забезпечує ефективне реагування населення на потенційні загрози, які виникають у військовий час. Більше того, велика кількість абонентів оплачують за послуги позивача шляхом придбання одразу річного пакету послуг за фіксованою ціною, а тому здійснити їм донарахування по факту взагалі не можливо; 2) Якщо позивач буде змушений надавати послуги своїм абонентам за збільшеною ціною, то це призведе до того, що його абоненти будуть шукати більш дешеві варіанти на ринку Інтернет послуг, що обумовить втрату клієнтської бази та однозначно негативним чином відобразиться на його матеріальному становищі та діловій репутації. Відтак відновити ділову репутацію та клієнтську довіру навіть після скасування оскаржуваного рішення, буде дуже складно; 3) невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії оскарженого рішення істотно ускладнює ефективний захист прав та інтересів позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень у сфері господарської діяльності, а саме: невизначеність в аспекті, яку систему оподаткування слід застосовувати спрощену чи загальну (одну за оскаржуваним рішенням і одну на випадок скасування оскаржуваного рішення), право здійснювати самостійно без обмежень господарську діяльність, оскільки виключення з реєстру платника єдиного податку третьої групи за ставкою 5 % призводить до негативних наслідків для позивача, зокрема, до неможливості здійснення господарської діяльності, можливого розірвання ділових відносин з контрагентами, погіршення ділової репутації, утруднення або неможливість відновлення господарської діяльності та у зв`язку з чим, для відновлення прав та інтересів позивача, необхідно буде докласти значних зусиль та витрат. Водночас забезпечення позову на час судового розгляду справи відновить право позивача на стабільне здійснення господарської діяльності, а також дасть можливість позивачу до остаточного вирішення даного спору реалізовувати своє право на безперешкодне здійснення господарської діяльності.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2024 року заяву фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову задоволено. Зупинено дію рішення Головного управління ДПС у Львівській області №33566/6/13-01-24-11 від 04.11.2024 про виключення з реєстру платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - до набрання законної сили рішенням суду в адміністративній справі №380/23272/24.

Не погодившись із таким судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення, та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні заяви. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що контролюючий орган при виключені з реєстру платника єдиного податку керувався прямою нормою, оскільки з набранням чинності 01.01.2022 Закону № 1089 платники єдиного податку - юридичні особи при постачанні електронних комунікаційних послуг не мають права застосовувати спрощену систему оподаткування, обліку та звітності. Посилання контролюючого органу на п. 291.5 ст.291 Податкового кодексу України доводить недопустимість використання спрощеної системи оподаткування Інтернет-провайдерам. Вказує, що сам собою факт прийняття відповідачем рішень, які стосуються прав та інтересів позивача та обмежують його діяльність, не може автоматично свідчити про те, що такі рішення є очевидно протиправними і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку. Зазначає, що застосування заходів забезпечення позову є неспівмірним втручанням в дискреційні повноваження контролюючого органу, які фактично блокують його діяльність та потенційно можуть призвести до значних втрат з Державного бюджету України.

Позивач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити таку без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна не скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку задоволення позову, враховуючи тривалість судових процедур, виконання рішення суду, що набрало законної сили, буде суттєво ускладненим, оскільки відновлення господарської діяльності потребуватиме значних зусиль та фінансових витрат, а відшкодування понесених позивачем за цей період збитків можливе лише шляхом ініціювання нового судового процесу з відповідачем.

Питання забезпечення позову регулюються главою 10 Розділу І Кодексу адміністративного судочинства України (статті 150-158).

Згідно з частиною першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з частиною першою та другою статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Таким чином, забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Наведеною вище нормою процесуального закону передбачено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову і суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Водночас будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам (роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову").

Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 24 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, які суд враховує в силу частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно поданої заяви, заявник просив суд зупинити дію рішення Головного управління ДПС у Львівській області №33566/6/13-01-24-11 від 04.11.2024 року на період до набрання законної сили рішення у судовій справ.

Обґрунтовуючи подану заяву, заявник вказує на протиправність оскаржуваного рішення.

В постанові від 25.10.2023 у справі №160/11784/23 Верховний Суд перевіряючи судові рішення про зупинення дії рішення контролюючого органу про анулювання реєстрації платника єдиного податку третьої групи з дати його винесення до набрання законної сили рішенням суду зазначив наступне.

Анулювання реєстрації платником єдиного податку третьої групи відбувається за чітко визначених та передбачених ПК України підстав, й може бут реалізоване шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку.

Для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза ускладнення виконання рішення суду чи ефективного захисту такого права дійсно існує. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пунктів 1 частини другої статті 150 КАС України.

Визнав обґрунтованим існування підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки метою їх вжиття у цій справі є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду й уникнення будь-яких труднощів при його виконанні у разі задоволення позову, оскільки при анулюванні реєстрації платником єдиного податку третьої групи за ставкою 2 відсотки позивачу буде змінено систему оподаткування, що зумовить застосування штрафних санкцій та призведе до зупинення діяльності товариства, розірвання договірних відносин, вивільнення працівників, й матиме наслідком утруднення або неможливість відновлення господарської діяльності та, у зв`язку з чим, для відновлення прав та інтересів позивача необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Отже, при вирішенні питання про правомірність застосування заходів забезпечення позову в спорах щодо правомірності рішення контролюючого органу про анулювання реєстрації суб`єкта господарювання платником єдиного податку третьої групи шляхом зупинення дії оскарженого рішення касаційний суд сформував такі висновки щодо правозастосування:

- метою вжиття таких заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів платника податку, а також можливість реального виконання рішення суду й уникнення будь-яких труднощів при його виконанні у разі задоволення позову, оскільки при анулюванні реєстрації платником єдиного податку третьої групи позивачу буде змінено систему оподаткування, що зумовить застосування штрафних санкцій та призведе до зупинення його діяльності, розірвання договірних відносин, вивільнення працівників, й матиме наслідком утруднення або неможливість відновлення господарської діяльності та, у зв`язку з чим, для відновлення прав та інтересів позивача необхідно буде докласти значних зусиль та витрат;

- невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення прав і інтересів позивача, для захисту яких він звернувся до суду;

- обраний спосіб забезпечення адміністративного позову відповідає його предмету та, вжиття таких заходів спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог;

- вжиття заходів забезпечення позову є тимчасовим заходом, спрямованим на забезпечення виконання судового рішення.

Судом встановлено, що позивач є постачальником електронних телекомунікаційних послуг, включений до реєстру постачальників електронних комунікаційних мереж та послуг за №3805 та надає послугу доступу до мережі Інтернет.

Рішенням Головного управління ДПС у Львівській області № 33566/6/13-01-24-11 від 04.11.2024 року виключено ОСОБА_1 з реєстру платника єдиного податку. Датою виключення визначено 01.10.2024.

Правові засади, на підставі яких здійснено виключення ОСОБА_1 з реєстру платника єдиного податку, визначені положеннями Податкового кодексу України, а саме абзацом 5 підпункту 298 2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового Кодексу.

Вказане положення встановлює, що платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності або відбулася зміна організаційно-правової форми.

Згідно з підпунктом 3 пункту 299.10 статті 299 Податкового кодексу України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, зокрема, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2.

У відповідності до пункту 299.11 статті 299 Податкового кодексу України у разі виявлення відповідним контролюючим органом, під час проведення перевірок, порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

З урахуванням наведених вище норм права, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що незастосування міри щодо зупинення дії оскаржуваного рішення приведе до того, що ОСОБА_1 буде зобов`язаний весь час розгляду судової справи вести податковий облік та сплачувати податок на прибуток та ПДВ, а не єдиний податок, що істотно ускладнить чи унеможливить у подальшому виконання рішення суду у разі його задоволення.

У податковому (звітному) році або у попередніх періодах, позивачу за такі періоди нараховуються податки та збори, від сплати яких він звільнявся як платник єдиного податку третьої групи, та штрафні (фінансові) санкції. При цьому, у разі задоволення позову прийдеться анулювати реєстрацію платника ПДВ та в подальшому анулювати всі податкові накладні (податкового кредиту) по всіх контрагентах за весь період з початку реєстрації і, відповідно подання всіма такими контрагентами уточнюючих декларацій із ПДВ з корективами.

Крім цього, у разі реєстрації платником ПДВ, позивач повинен буде включити у вартість послуг ПДВ, реєструвати податкові накладні та змінити формат розрахункового документа - відображати у ньому обов`язковий реквізит «сума ПДВ».

Суд першої інстанції вірно зазначив, що економічна ефективність та доцільність його господарської діяльності, а також цінова політика щодо надання послуг орієнтовно тисячі абонентів були розраховані виходячи із податкового навантаження, обумовленого перебуванням суб`єкта господарювання на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок за ставкою 5%). Водночас прийняття відповідачем оскарженого рішення (за відсутності змін у видах діяльності заявника, з якими він звертався про реєстрацію платником єдиного податку третьої групи) призводить до суттєвого збільшення податкового навантаження (ПДФО, ПДВ) та матиме наслідком утворення та накопичення збитків від господарської діяльності і, як наслідок, неплатоспроможність позивача. Водночас у випадку різкого збільшення вартості послуг заявника для його абонентів наслідком буде щонайменше зменшення його клієнтської бази внаслідок відмови частини абонентів від послуг та негативно відобразиться на діловій репутації та матеріальному становищі заявника. У разі неплатоспроможності позивача без послуг Інтернет зв`язку залишиться велика кількість абонентів (961 фізична особа), що в умовах воєнного стану створює додаткові ризики для їх можливості бути поінформованими про ситуацію. У випадку задоволення позову, враховуючи тривалість судових процедур, виконання рішення суду, що набрало законної сили, буде суттєво ускладненим, оскільки відновлення господарської діяльності потребуватиме значних зусиль та фінансових витрат, а відшкодування понесених позивачем за цей період збитків можливе лише шляхом ініціювання нового судового процесу з відповідачем.

У разі незупинення дії рішення податкового органу позивач буде перебувати у стані податкової невизначеності, адже спрощена та загальна системи оподаткування є принципово відмінними по розміру податкових відрахувань. До прикладу загальна система оподаткування передбачає сплату податку на доходи фізичних осіб (ПДФО 18%) та податку на додану вартість (ПДВ 20%), а це в будь якому випадку додає значну суму до вартості послуг, в той час як спрощена система оподаткування передбачає сплату лише єдиного податку у розмірі 5% (для ФОП 3 групи). Отож, у позивача виникає складна ситуація, коли у зв`язку з винесенням оскаржуваного рішення має місце невизначеність із вибором щодо застосування системи оподаткування, при цьому, якщо позивач застосує загальну систему оподаткування, то це призведе до суттєвого збільшення податкових витрат (як мінімум це ПДВ і тут слід враховувати, що усі абоненти позивача не є платниками ПДВ, а основні витрати позивача полягатимуть у сплаті послуг контрагентам неплатникам ПДВ). Така ситуація для позивача матиме своїм наслідком накопичення збитків від своєї діяльності і як наслідок призведе до неплатоспроможності і банкрутства позивача.

Отже, не вжиття такого заходу забезпечення позову, як зупинення дії оскаржуваного рішення Головного управління ДПС у Львівській області №33566/6/13-01-24-11 від 04.11.2024 року, яким виключено з реєстру платника єдиного податку ОСОБА_1 потягне за собою негативні наслідки для матеріально-правових інтересів позивача, зокрема, у формі невиконання ним договірних зобов`язань перед контрагентами.

У постанові Верховного Суду від 25.10.2023 у справі № 160/11784/23, Верховний Суд погодився з тим, що труднощі ведення господарської діяльності, які можуть виникнути у суб`єкта господарювання в зв`язку з анулюванням реєстрації платника єдиного податку та труднощі відновлення порушених прав, які можуть виникнути у разі скасування судом рішення про анулювання реєстрації платником єдиного податку - є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

За таких обставин за наслідками оцінки наведених позивачем доводів та доказів, наданих на їх підтвердження, суд першої інстанції вірно висновував про існування підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 150 КАС України, для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки метою вжиття заходів забезпечення позову у цій справі є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 , а також можливість реального виконання рішення суду й уникнення будь-яких труднощів при його виконанні у разі задоволення позову, оскільки при анулюванні реєстрації платником єдиного податку третьої групи за ставкою п`ять відсотків позивачу буде змінено систему оподаткування, що в свою чергу може зумовити застосування штрафних санкцій та призвести до зупинення діяльності позивача, розірвання договірних відносин, вивільнення працівників, й матиме наслідком утруднення або неможливість відновлення господарської діяльності та, у зв`язку з чим, для відновлення прав та інтересів позивача необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення відповідача до вирішення спору по суті, у зв`язку з тим, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що заявником в обґрунтування заяви про вжиття заходів забезпечення позову наведено достатні аргументи, які підтверджують, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в у цьому випадку вжиття заходів забезпечення позову є тимчасовим заходом, спрямованим на забезпечення виконання судового рішення та не є вирішенням спору по суті, на що помилково покликається апелянт, і не свідчить про те, що такий спосіб забезпечення позову підміняє собою судове рішення у справі.

Відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Колегією суддів враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні від 15 листопада 2007 року по справі «Бендерський проти України», в якому Суд зазначив, що судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.

У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Колегія суддів наголошує, що вжиття таких заходів жодним чином не зумовлює фактичного вирішення спору, а спрямовано лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що обраний спосіб забезпечення позову є співмірним, відповідає критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності, забезпечення збалансованості інтересів учасників спірних правовідносин, запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних інтересів учасників процесу та відповідає інституту забезпечення позову в адміністративному судочинстві.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2024 року про забезпечення позову у справі №380/23272/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді З. М. Матковська
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 05.02.25