Справа № 120/9031/24
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/9031/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Поліщук Ірина Миколаївна

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

04 лютого 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в липні 2024 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області №82 від 12.07.2024 , зобов`язання вчинити дії.

Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 18.10.2024 позов задовольнив. Судове рішення мотивоване тим, що до стажу роботи позивача на посаді судді, що дає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання підлягають зарахуванню як безпосередній стаж роботи на посаді судді 31 рік 2 місяці 15 днів, так і визначений законом інший стаж, який враховується до стажу судді, а саме: період проходження строкової військової служби 2 роки 13 днів, половина строку навчання у вищому навчальному закладі за денною формою 1 рік 11 місяців та періоди роботи у Вінницькій обласній колегії адвокатів 2 роки. Загалом, загальний стаж роботи на посаді судді ОСОБА_1 становить 37 років 1 місяць 28 днів. Натомість, безпідставне незарахування спірних періодів роботи до суддівського стажу позивача призвело до того, що обрахунок щомісячного довічного грошового утримання позивача, як судді у відставці проводиться в значно меншому розмірі, ніж це передбачено Законом України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що підстави для зарахування позивачу половини часу навчання у вищому навчальному закладі, часу роботи в адвокатурі та періоду проходження строкової військової служби до стажу роботи, що дає право на призначення, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді - відсутні, оскільки діючими положеннями Закону України "Про судоустрій та статус суддів" №1402-VII від 02.06.2016 не передбачено зарахування зазначених періодів, на підставі яких визначається відсоток розрахунку довічного грошового утримання від заробітку.

Вважає, що повноваженнями відносно призначення та виплати довічного грошового утримання суддям наділені виключно органи пенсійного фонду, у зв`язку з чим вважає, що таке питання є дискреційним повноваженням відповідача, в яке суд втручатися не має права.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що жодних правових підстав не враховувати суддівський стаж позивача як такий, який надає йому право на відставку та виплату щомісячного довічного грошового утримання у відповідачів не має.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 26.03.1993 по 11.06.2024 позивач працював на посаді судді Гайсинського районного суду Вінницької області.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 11.06.2024 №1798/0/15-24 позивача звільнено з посади судді Гайсинського районного суду Вінницької області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Приймаючи рішення про звільнення позивача у відставку Вища рада правосуддя виходила із того, що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який надає йому право на звільнення у відставку, становить понад 20 років, а саме: 37 років 1 місяць 28 днів.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №82 від 02.07.2024 позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 72% заробітної плати судді виходячи із 31 повних років стажу судді.

10.07.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою, в якій просив здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання виходячи із 84% заробітної плати судді зарахувавши до суддівського стажу для призначення довічного грошового утримання судді у відставці періоду проходження військової служби з 07.11.1983 по 20.11.1985, періоду навчання за денною формою у вищому навчальному закладі з 01.09.1986 по 30.06.1990 та періоду роботи адвокатом з 01.02.1991 по 25.03.1993.

Відповідна заява позивача була передана за принципом екстериторіальності на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області.

За результатом розгляду такої заяви прийнято рішення від 12.07.2024 №82 про відмову в здійсненні перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Так, організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначає Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII (Закон №1402).

Відповідно до статті 116 Закону № 1402 суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається згідно зі статтею 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно з абзацом четвертим пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Отже, зазначена норма права пов`язує застосування законодавства, яке регулює питання обчислення стажу роботи судді, із часом призначення чи обрання суддею.

Тобто, при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді.

Разом з тим, згідно ч. 3 ст. 142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо врахування до суддівського стажу позивача половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та проходження строкової військової служби, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до абзацу 2 ст. 1 Указу Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" №584/95 від 10.07.1995 до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Таким чином, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, також і половина навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Вказані висновки узгоджуються із позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 08.03.2018 у справі №308/6953/17, від 19.06.2018 у справі №243/4458/17, від 05.12.2019 у справі №592/2737/17, від 31.03.2021 у справі №235/7316/16-а, від 13.02.2020 у справі №592/5433/17, від 12.05.2020 у справі №303/1504/17-а, від 30.03.2023 по справі №280/2167/21.

Як встановлено судом першої інстанції, в період з 07.11.1983 по 20.11.1985 позивач проходив строкову військову службу, а з 01.09.1986 по 30.06.1990 навчався за денною формою у Харківському юридичному інституті, кваліфікація юрист. Відтак, до стажу роботи, що дає позивачу право на звільнення у відставку, зараховується також і половина вказаного строку навчання у вищому навчальному закладі, що становить 1 рік 11 місяців, а також період проходження ним строкової військової служби, що складає 2 роки 13 днів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо врахування до стажу роботи на посаді судді іншого стажу, визначеного законом, який надає право для призначення на посаду судді, колегія суддів враховує наступне.

Так, до набрання чинності Законом №1402-VIII, питання обчислення стажу роботи судді було врегульоване Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (далі - Закон № 2453-VI).

Згідно із вимогами статті 135 Закону №2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу. До стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду України право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби.

Водночас, відповідно до пункту 11 «Перехідних положень» Закону №2453-VI (в редакції чинній до 28.03.2015), судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом №2453-VI, зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15.12.1992 № 2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі-Закон № 2862-ХІІ, в редакції, на час призначення позивача на посаду судді).

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-XII «Про статус суддів» (у редакції, чинній станом на день призначення позивача на посаду судді) право на зайняття посади судді районного (міського), міжрайонного (окружного) суду, військового суду гарнізону має громадянин України, який досяг на день обрання 25 років, має вищу юридичну освіту і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.

Водночас частиною третьою статті 127 Конституції України (у редакції, чинній із 28 червня 1996 року до 5 липня 2001 року) визначалось, що на посаду судді міг бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який мав вищу юридичну освіту і стаж роботи у галузі права не менш як три роки, проживав в Україні не менш як десять років та володів державною мовою.

Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач після здобуття вищої освіти починаю з 1 лютого 1991 року по 29 березня 1993 року працював на посаді адвоката у Вінницькій обласній колегії адвокатів, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці.

Отже, на підставі частини другої статті 137 Закону № 1402-VIII до стажу роботи позивача, який дає право на відставку, також підлягають зарахуванню період роботи на посаді адвоката у Вінницькій обласній колегії адвокатів, що становить 2 роки.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що до стажу роботи позивача на посаді судді, що дає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання підлягають зарахуванню як безпосередній стаж роботи на посаді судді 31 рік 2 місяці 15 днів, так і визначений законом інший стаж, який враховується до стажу судді, а саме: період проходження строкової військової служби 2 роки 13 днів, половина строку навчання у вищому навчальному закладі за денною формою 1 рік 11 місяців та періоди роботи у Вінницькій обласній колегії адвокатів 2 роки. Загалом, загальний стаж роботи на посаді судді ОСОБА_1 становить 37 років 1 місяць 28 днів.

Натомість, безпідставне незарахування спірних періодів роботи до суддівського стажу позивача призвело до того, що обрахунок щомісячного довічного грошового утримання позивача, як судді у відставці проводиться в значно меншому розмірі, ніж це передбачено Законом № 1402-VIII.

Крім того, з наданого пенсійному органу розрахунку стажу судді, який надає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 , складеного Гайсинським районним судом Вінницької області від, загальний стаж судді ОСОБА_1 становить повних 37 років.

Отже, жодних правових підстав не враховувати даний суддівський стаж позивача як такий, який надає йому право на відставку та виплату щомісячного довічного грошового утримання у відповідачів не має.

Враховуючи, що загальний стаж роботи позивача на посаді судді, що дає йому право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, становить понад 37 років, тому розмір довічного грошового утримання має складати 84 відсотки суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (20 років стажу = 50% + (17 років стажу х 2% = 34 %) = 84%).

При цьому, положеннями Закону № 1402 не передбачено обмеження відсоткового розміру суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді максимальним розміром.

Разом з тим, відповідачем не доведено, що відмовляючи позивачу у зарахуванні до його стажу роботи на посаді судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання, наявного у нього стажу судді 37 років 1 місяць 28 днів, він діяв законно та обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно, тобто з забезпеченням усіх прав особи та в межах визначених законом повноважень.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про протиправність прийнятого Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області рішення №82 від 12.07.2024 про відмову в здійсненні перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці.

Як наслідок, ефективним способом захисту та поновлення порушених прав позивача є прийняття судом рішення про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, як територіального органу Пенсійного фонду України в якому позивач перебуває на обліку, здійснити ОСОБА_1 , як судді у відставці, з 12.06.2024 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 84% від відповідних сум суддівської винагороди, врахувавши йому стаж на посаді судді 37 років 1 місяць 28 днів, а також виплатити недоотриману різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою щомісячного довічного грошового утримання з 12.06.2024 до моменту здійснення відповідного перерахунку.

З урахуванням тієї обставини, що дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Драчук Т. О. Полотнянко Ю.П.