Справа № 120/14163/24
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 р. Справа № 120/14163/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

22.10.2024 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Чернілевської Р.В., подана від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення комісії з надання відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації при ІНФОРМАЦІЯ_3 , оформленого протоколом від 20.09.2024 № 29, в частині, що стосується відмови у наданні позивачу відстрочки та зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо надання позивачу відстрочки на підставі п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач звернувся до відповідача з заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку із здійсненням постійного догляду за своїм хворим батьком ОСОБА_2 (далі за текстом рішення ОСОБА_2 ), який є особою з інвалідністю ІІ групи. Згідно з письмовим повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_4 за № 362/5904 від 20.09.2024 у наданні відстрочки позивачу відмовлено через відсутність документів, що підтверджують неможливість інших осіб, які не є військовозобов`язаними, за законом утримувати особу з інвалідністю першої та другої групи, здійснювати за нею догляд відповідно до Додатку 5 до постанови Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 "Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період".

Позивач з вказаним рішенням відповідача не погоджується та вважає його протиправним.

Ухвалою від 28.10.2024 судом відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 . Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні).

31.10.2024 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшло клопотання представника позивача, адвоката Чернілевської Р.В., про витребування у відповідача доказів, необхідних для розгляду справи, а саме заяви ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з усіма доданими до неї документами та копії протоколу засідання комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 від 20.09.2024 № 29 в частині прийнятого рішення про відмову у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Ухвалою від 01.11.2024 вказане клопотання задоволено.

11.11.2024 відповідач надав суду витребувані документи.

06.12.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що позивач звернувся з заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" у зв`язку з наявністю в батька ІІ групи інвалідності. За результатами розгляду заяви позивача, рішенням комісії з надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, яке оформлене повідомленням від від 20.09.2024 ЗА № 29, позивачу відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу з вищевказаних підстав через наявність іншої особи (колишньої дружини батька ОСОБА_3 , далі за текстом рішення ОСОБА_3 ), яка не є військовозобов`язаною та відповідно до закону зобов`язана утримувати одного із своїх батьків з інвалідністю І чи ІІ групи, здійснювати догляд за ними, та ненадання документів, що підтверджують неможливість такої особи здійснювати відповідний догляд, а саме: документи про інвалідність цієї особи, її потребу у постійному догляді, перебування під арештом (крім домашнього арешту), відбування покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі.

Одночасно з відзивом на позовну заяву відповідачем заявлено клопотання про поновлення процесуального строку на його подання.

Ухвалою суду від 06.02.2025 вказане клопотання задоволено. Визнано поважними причини пропуску строку на подання відзиву на позовну заяву та поновлено такий строк. Прийнято до розгляду відзив відповідача на позовну заяву.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та оцінивши надані сторонами докази суд встановив, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 09.12.1991.

Відповідно до довідки МСЕК серії 12 ААГ № 693803 батько позивача ОСОБА_2 , має ІІ групу інвалідності (причина інвалідності загальне захворювання), яка 21.05.2024 встановлена йому безтерміново.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 , шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано 30.07.2024.

18.09.2024 позивач звернувся до відповідача з заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку із здійсненням постійного догляду за своїм хворим батьком, який є особою з інвалідністю ІІ групи.

До вказаної заяви було додано в копіях: паспорт громадянина України заявника серії НОМЕР_3 ; картка фізичної особи платника податків заявника; витяг з Резерв+ № 4; заява ОСОБА_1 від 03.09.2024 про обрання для догляду ОСОБА_1 ; свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 ; свідоцтво про народження заявника серії НОМЕР_4 ; довідка МСЕК щодо ОСОБА_2 серії НОМЕР_5 : заява ОСОБА_4 .

Згідно з письмовим повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_4 за № 362/5904 від 20.09.2024 у наданні відстрочки позивачу відмовлено через відсутність документів, які б підтверджували неможливість інших осіб, які не є військовозобов`язаними та які за законом зобов`язані за законом утримувати особу з інвалідністю І та ІІ групи, здійснювати за нею догляд відповідно до Додатку 5 до постанови Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560.

Зазначене рішення відповідача стало предметом оскарження за цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та заявленим позовним вимогам, суд керується такими мотивами.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі ? Закон № 2232-ХІІ).

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі ? Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє дотепер.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі ? підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України від 21.10.1993 № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі ? Закон № 3543-XII в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Водночас підстави відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації передбачені статтею 23 Закону № 3543-XII.

Зокрема, згідно з п. 13 ч. 1ст. 23 Закону № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 затверджений Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі Порядок № 560 в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), яким, серед іншого, врегульовано процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.

Так, відповідно до Додатку 5 вищезазначеного Порядку документами, які підтверджують право на відстрочку за пунктом 13 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII є:

для особи, яка зайнята доглядом, ? документи, що підтверджують родинні зв`язки, та один із документів що підтверджує неможливість інших осіб, які не є військовозобов`язаними та які зобов`язані за законом утримувати одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, здійснювати догляд за ними: інвалідність такої особи, її потребу у постійному догляді, перебування під арештом (крім домашнього арешту), відбування покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі, документи про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або акт про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) (додаток 8), у якому зазначаються відомості про відсутність інших осіб, які могли б здійснювати такий догляд;

для особи, яка потребує догляду, ? один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійне посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Таким чином, положення Постанови № 560 уточнюють, які документи мають бути подані військовозобов`язаним для реалізації права на відстрочку від призову під час мобілізації відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 18.09.2024 позивач звернувся із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку із здійсненням постійного догляду за своїм батьком, який є особою з інвалідністю ІI групи

Згідно з письмовим повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_4 від 20.09.2024 за № 362/5904 у наданні відстрочки позивачу відмовлено на підставі того, що заявником не надано документів, які б підтверджували неможливість виконання обов`язку утримувати особу з інвалідністю I та II групи іншими особами, які не є військовозобов`язаними, але зобов`язані за законом утримувати особу з інвалідністю І чи ІІ групи, як це передбачено пунктом 4 Додатку № 5 до постанови Кабінету Міністрів України № 560 від 16.05.2024.

Позивач не погоджується із таким рішенням, вважаючи, що він є єдиною особою, яка має як законодавчий обов`язок, так і реальну можливість утримувати свого батька ОСОБА_2 . При цьому позивач наголошує, що його батько є особою з інвалідністю ІI групи, тоді як мати позивача ОСОБА_3 , під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 не набула обов`язку його утримувати, оскільки інвалідність йому була встановлена в період їхнього шлюбу, проте законодавчо гарантований мінімальний дохід, який він отримує у вигляді пенсії по інвалідності, забезпечує покриття його базових потреб. Таким чином, у контексті законодавства та згідно з положеннями ч. 4 ст. 75 Сімейного кодексу України, батька позивача не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги, а отже, мати позивача не має жодного законного обов`язку його утримувати.

Оцінюючи доводи позивача, суд звертає увагу на те, що за змістом положень п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII умовами для реалізації права на відстрочку є:

по-перше, наявність одного із батьків з інвалідністю I чи II групи або ж одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

по-друге, відсутність інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати вищезазначених осіб з інвалідністю.

Тобто, лише сукупність наведених обов`язкових обставин (фактів) надають законні підстави для отримання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

При цьому щодо інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати вищезазначених осіб з інвалідністю, то їх наявність не може бути перешкодою для оформлення відстрочки виключно у разі якщо такі особи: самі є особами з інвалідністю, або потребують постійного догляду, або перебувають під арештом (крім домашнього арешту), або відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі).

Будь-які інші об`єктивні або суб`єктивні чинники, як-от відсутність у вказаних осіб фактичної чи матеріальної можливості утримувати своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або, наприклад, небажання особи виконувати цей свій обов`язок, не свідчать про дотримання такої обов`язкової умови для набуття військовозобов`язаним права на відстрочку відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII, як відсутність інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону повинні утримувати визначених даною нормою осіб з інвалідністю.

Відтак, аналізуючи твердження позивача щодо відсутності у його матері ОСОБА_3 обов`язку з утримання батька ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю, у зв`язку з розірванням 30.07.2024 шлюбу між ними, суд враховує, що відповідно до ст. 76 Сімейного кодексу України після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 75 Сімейного кодексу України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Суд зазначає, що на момент звернення позивача до відповідача (18.09.2024) чинне законодавство передбачало чіткі умови щодо обов`язку утримання непрацездатних осіб, які потребують матеріальної допомоги. Зокрема, частина четверта статті 75 Сімейного кодексу України передбачала, що право на утримання виникає за наявності потреби у матеріальній допомозі, зокрема, якщо заробітна плата, пенсія чи інші доходи особи не забезпечують їй прожиткового мінімуму. На той час ця норма була чинною і визначала критерії потреби у допомозі.

Позивач вказує про те, що пенсія по інвалідності, яку отримує його батько, перевищує прожитковий мінімум, встановлений для осіб, які втратили працездатність, що, на думку позивача, виключає потребу в утриманні з боку інших осіб.

Втім, суд зазначає, що за нормами законодавства, а також відповідно до судової практики (див, серед іншого постанову Верховного Суду від 24.06.2021 у справі № 759/6629/19) прожитковий мінімум є лише базовим показником нормального життєзабезпечення. Він не враховує додаткових потреб, які виникають у зв`язку з інвалідністю, таких як витрати на лікування, реабілітацію чи спеціальне харчування. З цієї точки зору факт перевищення пенсії над прожитковим мінімумом не є автоматичною підставою для виключення особи з категорії тих, хто потребує матеріальної допомоги.

Позиція позивача також ігнорує те, що обов`язок утримання одного з подружжя виникає не тільки через потребу, але й у випадках, передбачених частиною другою статті 75 Сімейного кодексу України, коли другий із подружжя здатний надати допомогу. У даному випадку ОСОБА_3 , яка є колишньою дружиною ОСОБА_2 , має обов`язок щодо його утримання, оскільки інвалідність була встановлена йому ще до розірвання шлюбу. Судова практика підтверджує, що такий обов`язок не зникає лише через факт відсутності судового рішення про стягнення аліментів, адже він виникає безпосередньо із закону.

Відповідно, ОСОБА_3 законодавчо зобов`язана забезпечувати утримання ОСОБА_2 , а її статус невійськовозобов`язаної особи додатково підтверджує можливість виконання цього обов`язку.

Водночас позивач не надав доказів, які б підтверджували неможливість виконання обов`язку з утримання з боку ОСОБА_3 чи інших осіб, які не є військовозобов`язаними. Постанова № 560 передбачає обов`язок військовозобов`язаного додати до заяви документи, які підтверджують виключність його зобов`язання щодо догляду, зокрема, довідку МСЕК чи ЛКК про потребу в постійному догляді, або документ, який свідчить про перешкоди для виконання обов`язку іншими особами. Однак таких документів до своєї заяви не додав, що унеможливлює реалізацію права на отримання відстрочки від призову на військову службу.

Крім того, слід враховувати, що рішення Конституційного Суду України за № 1-р/2024 від 29.10.2024, яким визнано неконституційною частину четверту статті 75 СК України, не може бути застосоване до цієї справи, оскільки звернення позивача до відповідача відбулося до ухвалення цього рішення, а саме 18.09.2024.

Таким чином, враховуючи відсутність необхідних документів, передбачених Постановою № 560 та непідтвердження наданими документами факту відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати ОСОБА_2 , суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

За встановлених обставин справи та існуючого на час виникнення спірних правовідносин нормативного регулювання, суд визнає обґрунтованими доводи відповідача про те, що, звертаючись із заявою про надання відстрочки з підстав, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII, позивач не довів, що він є єдиною працездатною особою, яка зобов`язана утримувати свого батька.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд, в силу приписів ч. 1 ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Поряд з цим відповідно до пункту 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Перевіривши доводи сторін на підтримку своїх вимог та заперечень, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 належить відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України та у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, позивач втрачає право на відшкодування будь-яких понесених у цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст. 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі розгляду справи в порядку письмового провадження зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) представник позивача: адвокат Чернілевська Руслана Віталіївна (РНОКПП НОМЕР_7 , адреса для листування: АДРЕСА_2 );

3) відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_5 (код ЄДРПОУ НОМЕР_8 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ).

Повне рішення суду складено 28.01.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович