Справа № 520/16401/24
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2025-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2025 р. Справа № 520/16401/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2024, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/16401/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просила суд:

- визнати протиправними дії Головного Управління Державної Міграційної Служби України в Харківській області (місцезнаходження: вул. Римарська, буд. № 24, м. Харків, ) щодо відмови у прийнятті у ОСОБА_1 , 20 липня 1962 року декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації;

- зобов`язати Головне Управління Державної Міграційної Служби України в Харківській області (місцезнаходження: вул. Римарська, буд. № 24, м. Харків, код ЄДРГІОУ: 37764460) прийняти у ОСОБА_1 , 20 липня 1962 року декларацію про відмову від громадянства російської федерації;

- стягнути з Головного Управління Державної Міграційної Служби України в Харківській області (місцезнаходження: вул. Римарська, буд. № 24, м. Харків, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прож АДРЕСА_1 судові витрати у розмірі 1211 гри. 20 коп.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2024 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2024 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що під час війни має можливість виїхати за межі України, але її не впускають на в`їзд до іншої країни Європи для реалізації права і відповідно виконання зобов`язання припинити громадянство рф, будь-які дипломатичні та поштові зв`язки з рф припинені, що унеможливлює подачу документів про відмову від громадянства рф. Вказані обставини свідчать про наявність права у позивача подати декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ) народилася у м. Харкові та проживала в Україні, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 18.05.2007 року.

14 листопада 1981 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_3 і змінила прізвище на ОСОБА_4 .

22 квітня 2003 року шлюб з ОСОБА_3 був розірваний.

27 червня 2003 року позивачем був укладений шлюб з ОСОБА_5 , після чого змінила прізвище на ОСОБА_6 .

18 травня 2004 року позивачем було отримано паспорт громадянки рф за № НОМЕР_2 .

29 жовтня 2004 року ОСОБА_1 знята з реєстраційного обліку м. Тули рф та 15 травня 2007 року прийнята на облік в гк росії у м. Харкові.

22 червня 2015 року позивачем було отримано в ГУ ДМС в Харківській області посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 .

24.02.23 року ОСОБА_1 отримано довідку №6311-000016473 про реєстрацію особи громадянином України, згідно з рішенням ГУ ДМС України в Харківській області від 15.02.2023, яка була видана до посвідки на постійне проживання № НОМЕР_3 , виданої 22.06.2015 органом 6301 та паспорта громадянина російської федерації № НОМЕР_4 , виданого 20.03.2017 МЗС росії 38005.

Також, 14.12.2022 року позивач звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням згідно ч. 1 ст. 8 ЗУ "Про громадянство України".

15.02.2023 року 15.02.2023 року рішенням ГУ ДМС України в Харківській області позивач набула громадянство України за територіальним походженням та отримала довідку про реєстрацію громадянином України, на підставі якої 20.06.2023 року оформлено тимчасове посвідчення громадянина України НОМЕР_5 , яке було отримано позивачкою 22.06.2023 року та дійсне до 15.02.2025 року.

При поданні документів на набуття громадянства України позивачем було подане зобов`язання протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство (підданство) російської федерації і подати до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства (підданства) російської федерації, виданий уповноваженим на те органом цієї держави.

У разі неотримання з незалежних від позивача причин документа про припинення громадянства (підданства) російської федерації позивач зобов`язався подати декларацію про відмову від громадянства (підданства) цієї держави і повернути національний паспорт громадянина російської федерації до уповноваженого органу цієї держави.

В позовній заяві позивачем зазначено, що у зв`язку зі збройною агресією рф проти України будь-які дипломатичні зв`язки України з державою-агресором (рф) припинені та з метою припинення громадянства рф, 07 жовтня 2023 року ОСОБА_1 через Молдавію виїхала до Вірменії, де відразу жовтні 2023 року звернулась до посольства рф у Вірменії із заявою про припинення громадянства рф, до якої було долучено довідку №6311-000016473 від 24.02.23 року та зареєструвалась у посольстві з метою подачі заяви.

Однак документи в посольстві рф від позивача прийняті не були та позивачу було роз`яснено, що дипломатичне посольство має право приймати документи тільки від резидентів тієї країни, де розташоване посольство.

З огляду на вказане 02.04.2024 року позивач звернулась до відповідача з листом, до якого було долучено декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Відповідач листом від 18.04.2024 року № 6301.7-6767/63.3-24 повідомив зокрема, що "... у долученій до заяви декларації, яка не відповідає вимогам Наказу МВС України від 16.08.2012 №715 «Про затвердження зразків документів, які подаються для встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства У країни, та журналів обліку» позивачем зазначено, що наразі отримати документ про припинення громадянства російської федерації не можливо. ... враховуючи вищевикладене, на даний час у ГУ ДМС у Харківській області немає правових підстав прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства."

Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові виходив з того, що позивачем взагалі не подано жодних доказів вжиття позивачем дій щодо припинення іноземного громадянства в межах двохрічного строку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 4 Конституції України установлено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

За умовами пункту 2 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон № 2235-III.

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону № 2235-III громадянство України правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України;

іноземець особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; реєстрація громадянства України внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи;

зобов`язання припинити іноземне громадянство письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України;

декларація про відмову від іноземного громадянства документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав (абзац 16).

Статтею 6 Закону № 2235-III встановлено підстави набуття громадянства України, зокрема, внаслідок прийняття до громадянства.

Умовами прийняття до громадянства України є:

1) визнання і дотримання Конституції України та законів України, що засвідчується особою у поданій в установленому порядку заяві про прийняття до громадянства України;

1-1) знання основ Конституції України, історії України.

Складання іспитів з основ Конституції України, історії України здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

2) подання: особою без громадянства - декларації про відсутність іноземного громадянства;

іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) усіх цих держав.

Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави.

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Відповідно до абзацу 13 статті 1 Закону № 2235-ІІІ незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури.

Перелік документів, які подаються для встановлення, порядок оформлення та перевірка належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедура подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) (далі по тексту Порядок № 215).

Відповідно до пунктів 117, 119 Порядку № 215 у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України. Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.

Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України.

Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Порядок розгляду питань громадянства Російської Федерації регламентується Положенням про порядок розгляду питань громадянства Російської Федерації, затвердженим 14 листопада 2002 року за № 1325.

Цим Положенням, прийнятим відповідно до Закону, встановлюються порядок розгляду заяв з питань громадянства Російської Федерації, прийняття, виконання та скасування рішень із зазначених питань, а також форми заяв та перелік необхідних документів, відповідних конкретним підставам набуття чи припинення громадянства Російської Федерації.

Положення визначає певні особливості, за умови дотримання яких може бути прийнята заява про вихід з (припинення) громадянства РФ.

Вихід з громадянства Російської Федерації особи, яка проживає на території Російської Федерації або за її межами, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення цієї особи. У випадках, передбачених статтею 20 Федерального закону, вихід із громадянства Російської Федерації не допускається.

Колегія суддів констатує, що межі дії зазначених вище приписів у спірних правовідносинах необхідно оцінювати виходячи із активних дій іноземця, які ним вчинялися з дати набуття ним громадянства України, щодо отримання документа про припинення іноземного громадянства.

Так, запроваджуючи інститут подання декларації про відмову від іноземного громадянства, законодавець в імперативному порядку, насамперед, зобов`язав іноземця, який звернувся із відповідною заявою до органу ДМС протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подати документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.

Такі дії передбачають активну поведінку іноземця, спрямовану на безпосереднє самостійне вирішення питання щодо отримання ним документу про припинення громадянства (підданства) іншої держави.

Колегією суддів встановлено, що 22 червня 2015 року позивачем було отримано в ГУ ДМС в Харківській області посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 .

24.02.23 року ОСОБА_1 отримано довідку №6311-000016473 про реєстрацію особи громадянином України, згідно з рішенням ГУ ДМС України в Харківській області від 15.02.2023, яка була видана до посвідки на постійне проживання № НОМЕР_3 , виданої 22.06.2015 органом 6301 та паспорта громадянина російської федерації № НОМЕР_4 , виданого 20.03.2017 МЗС росії 38005.

Також встановлено, що 14.12.2022 року позивач звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням згідно ч. 1 ст. 8 ЗУ "Про громадянство України".

15.02.2023 року 15.02.2023 року рішенням ГУ ДМС України в Харківській області позивач набула громадянство України за територіальним походженням та отримала довідку про реєстрацію громадянином України, на підставі якої 20.06.2023 року оформлено тимчасове посвідчення громадянина України НОМЕР_5 , яке було отримано позивачкою 22.06.2023 року та дійсне до 15.02.2025 року.

З матеріалів справи вбачається, що з метою припинення громадянства рф, 07 жовтня 2023 року ОСОБА_1 через Молдавію виїхала до Вірменії, де відразу жовтні 2023 року звернулась до посольства рф у Вірменії із заявою про припинення громадянства рф, до якої було долучено довідку №6311-000016473 від 24.02.23 року та зареєструвалась у посольстві з метою подачі заяви.

Однак документи в посольстві рф від позивача прийняті не були та позивачу було роз`яснено, що дипломатичне посольство має право приймати документи тільки від резидентів тієї країни, де розташоване посольство.

З огляду на вказане, 02.04.2024 року позивач звернулась до відповідача з листом, до якого було долучено декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Відповідач листом від 18.04.2024 року № 6301.7-6767/63.3-24 повідомив зокрема, що "... у долученій до заяви декларації, яка не відповідає вимогам Наказу МВС України від 16.08.2012 №715 «Про затвердження зразків документів, які подаються для встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства У країни, та журналів обліку» позивачем зазначено, що наразі отримати документ про припинення громадянства російської федерації не можливо. ... враховуючи вищевикладене, на даний час у ГУ ДМС у Харківській області немає правових підстав прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства."

Колегія суддів враховує, що у розумінні абзацу 13 частини першої Закону № 2235-ІІІ існують чотири причини неотримання особою документа про припинення іноземного громадянства, які не залежать від особи, зокрема, це «або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи», або «нездійснення такої процедури».

Колегія суддів зауважує, що позивачка при зверненні до міграційного органу зі спірною декларацією в якості причину її подання вказала - нездійснення процедури припинення громадянства.

Разом з цим, міграційний орган, мотивуючи спірну відмову набуттям чинності федеральним законом від 28.04.2023 «Про громадянство російської федерації» відповідно до частини 5 статті 32 якого заяву про вихід з громадянства рф громадянин рф, який перебуває за межами рф, подає до дипломатичного представництва або консульської установи, помилково ототожнив нездійснення процедури із її відсутністю, що є різним за правовою природою та способом реалізації.

Слід зауважити, що з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 на території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по теперішній час.

Листом Міністерства закордонних справ України № 72/11-612/1-81401 від 13.10.2022 повідомлено про те, що після письмового повідомлення російській стороні про рішення української сторони розірвати дипломатичні відносини, встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, здійсненим у м. Мінську 14 лютого 1992 року, зазначений міжнародний договір припинив свою дію 24 лютого 2022 року.

Таким чином, починаючи із 24.02.2022 всі дипломатичні відносини з Російською Федерацією розірвано, що унеможливлює з цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства або консульств рф в Україні з огляду на припинення його відділів на території України.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 19.12.2024 по справі № 280/1155/23, особи, що мають бажання відмовитись від громадянства рф не позбавлені права звернутися до дипломатичних представництв рф, що продовжують працювати поза межами України, в інших територіально наближених країнах, обравши будь-який зручний для них спосіб звернення. Тим більш, що питання нотаріального завіряння документів для оформлення таких заяв в Україні наразі урегульоване, про що 08 серпня 2022 року Нотаріальною палатою видано інформаційний лист під назвою «Щодо засвідчення справжності підпису громадян держави-агресора рф на заявах про вихід з такого громадянства» відповідно до підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 червня 2022 року № 719).

За таких обставин, з 24 лютого 2022 року органи ДМС можуть прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства від колишніх громадян російської федерації, які набули громадянство України на загальних підставах до 24 лютого 2022 року за двох умов:

якщо такі особи як до, так і після 24 лютого 2022 року вже безпосередньо зверталися до уповноваженого органу рф, з відповідною заявою, у якій виявили бажання припинити попереднє громадянство, проте не отримали інформації щодо вирішення їхньої заяви протягом строків її розгляду, що підтверджується доказами;

якщо такі особи як до, так і після 24 лютого 2022 року вже безпосередньо зверталися до уповноваженого органу рф з відповідною заявою, отримали негативну відповідь та надали докази, що підтверджують ці обставини.

В інших випадках відсутні правові підстави для прийняття такої декларації у межах процедури, визначеної Законом України «Про громадянство України», установленої для оформлення громадянства.

Як вбачається з матеріалів справи, що починаючи із 2022 року позивачка неодноразово зверталась до уповноваженого органу рф із заявою про припинення російського громадянства.

Так, на виконання зобов`язання протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство (підданство) російської федерації та отримання довідки про відмову від громадянства 07.102023 ОСОБА_1 через Молдавію виїхала до Вірменії, де відразу по прибуттю звернулась до посольства рф у Вірменії із заявою про припинення громадянства рф. Вона підготувала відповідну заяву куди також додала довідку №6311-000016473 від 24.02.23 року і зареєструвалась у посольстві з метою подачі заяви, проте в посольстві рф жодного документу не прийняли і сказали, що у них є розпорядження, відповідно до якого вони мають право приймати документи тільки від резидентів тієї країни, де розташоване посольство, також співробітники посольства рекомендували ОСОБА_1 поїхати до рф та там подати документи.

Крім того, позивачка намагалась звернутись до уповноваженого органу рф, шляхом виїзду за межі України до іншої країни Європи для реалізації права і відповідно виконання зобов`язання припинити громадянство рф, але у виїзді їй було відмовлено, що підтверджується відміткою в паспорті на аркуші паспорту 46 від 24.05.2024.

Таким чином, позивачем вживались активні дії щодо отримання документа про припинення іноземного громадянства, однак було отримано негативну відповідь та надано відповідні докази, що підтверджують такі обставини.

Суд апеляційної інстанції враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2015 № 23 «Про зупинення дії окремих положень Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації», у відповідності до статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації (далі Угода), вчиненої 16 січня 1997 року у м. Москві, зупинено з 01.03.2015 дію пунктів 1 і 5 переліку документів громадян Російської Федерації для в`їзду, виїзду, перебування і пересування територією України, визначеного додатком 1 до Угоди, у частині можливості громадян Російської Федерації в`їжджати, прямувати транзитом, перебувати і пересуватися територією України на підставі паспорта громадянина Російської Федерації або свідоцтва про народження (для дітей віком до 14 років) із зазначенням належності до громадянства Російської Федерації.

Крім того, листом Міністерства закордонних справ Російської Федерації від 21.12.2022 роз`яснено, що при виході особи з російського громадянства заявнику необхідно надати документ, який підтверджує дозвіл уповноваженого органу іноземної держави, на території якої така особа звертається до консульства рф, на проживання на його території.

З наведеного слідує, що позивач, як особа, яка проживає в Україні, та не має документа (дозволу) щодо проживання на території іншої держави окрім України, на території якої з 24.02.2022 не здійснюють діяльність консульські установи рф, фактично не має можливості подати документи про вихід з російського громадянства до консульської установи на території іншої держави, що свідчить про неможливість здійснення процедури оформлення припинення громаднства (підданства) рф та позбавляє ОСОБА_1 права на відмову від громадянства рф, в установленому законодавством порядку.

З огляду на вказане, доводи відповідача, які підтримані судом першої інстанції, про можливість позивача безперешкодно звернутись до будь-якої консульської установи рф в іноземній державі є такими, що не відповідають дійсності.

Висновок суду першої інстанції, що позивач не був позбавлений можливості здійснити процедуру виходу з громадянства Російської Федерації шляхом подання як клопотання (заяви) про припинення іноземного громадянства так і декларації про відмову від громадянства російської федерації до уповноваженого органу цієї держави чи до консульства російської федерації в іншій країні (поштою, особисто або через представника), однак жодних дій позивач не вчиняв, що свідчить про пасивну поведінку позивача до питання відмови від громадянства російської федерації з посиланням на висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.06.2022 у справі №280/7910/20 у повному обсязі спростовується положеннями частини 6 статті 34 Федерального закону від 28.04.2023 № 138-Ф3 «Про громадянство російської федерації» за змістом якої заява з питань громадянства російської федерації подається особисто.

Надаючи оцінку доводам відзиву на апеляційну скаргу щодо подання ОСОБА_1 декларації не встановленої форми, колегія суддів враховує, що вказані доводи не були покладені в основу спірного рішення, та не слугували підставою для спірної відмови у прийнятті декларації, а тому, на етапі апеляційного перегляду справи відповідач безпідставно намагається розширити предмет доказування, що є неприпустимим у розумінні КАС України.

Водночас, колегія суддів зазначає, що станом на серпень 2023 року і до сьогодні чинний зразок документа під назвою «Декларація про відмову від іноземного громадянства» (форма 45) затверджений Наказом МВС України № 715.

Зміст цього документа викладено наступним чином: «Я, _(прізвище, ім`я, по батькові)_ ,___ __________ _____ (року народження), громадянин(ка) _(назва держави)_ відмовляюся від іноземного громадянства (підданства) _(назва держави)_, у зв`язку з тим, що існують незалежні від мене причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства)_(назва держави),а саме:

1) у мене уповноваженими органами _ (назва держави)_(зазначити дату) було прийнято клопотання про припинення мого громадянства (підданства) __ (назва держави)_, проте в установлений її законодавством строк протягом _(назва держави)_ я не отримав (не отримала) документа про припинення громадянства (підданства) цієї держави. Повідомлень від уповноважених органів__ (назва держави)_ про відмову в задоволенні мого клопотання я не отримував (не отримувала);

2) у мене уповноваженими органами _( назва держави)_ було прийнято клопотання про припинення мого громадянства (підданства) (зазначити дату) , проте протягом двох років я не отримав (зазначити дату) _ (назва держави)_(не отримала) документа про припинення громадянства (підданства) цієї держави. Повідомлень від уповноважених органів _( назва держави)_про відмову в задоволенні мого клопотання я не отримував (не отримувала). Строк розгляду клопотань про припинення громадянства цієї держави не встановлено;

3) у законодавстві _(назва держави)_ відсутня процедура припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи;

4) процедура оформлення припинення громадянства (підданства) _( назва держави)_ не здійснюється;

5) вартість оформлення виходу з громадянства (підданства) _ (назва держави)_ становить, що перевищує половину розміру _(зазначити вартість у гривневому еквіваленті)_мінімальної заробітної плати, установленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянства України.

Станом на _(дата набуття особою громадянства України) розмір мінімальної заробітної плати в Україні становив_____.

У зв`язку з викладеним вище я зобов`язуюся повернути паспорт громадянина _ (назва держави)_ до уповноважених органів цієї держави, не користуватися правами громадянина (підданого) _ (назва держави)_і не виконувати обов`язків, передбачених її законодавством для громадян (підданих) цієї держави.

Мені_____(прізвище, ім`я, по батькові)_ повідомлено, що в разі невиконання мною цього зобов`язання я втрачу громадянство України на підставі статті 19 Закону України Про громадянство України або його буде скасовано на підставі статті 21 цього Закону. Дата: ___ ________________ 20___ року (підпис)».

Дослідивши подану позивачем до міграційного органу декларацію судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у графі «Існують незалежні від мене причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) російської федерації» зазначила: «процедура оформлення припинення громадянства рф не здійснюється».

В той же час, відмова у прийнятті поданої декларації з таких підстав може розцінюватись, як надмірний формалізм, оскільки зміст поданого позивачем документу містить всю необхідну інформацію, яка дає змогу оцінити намір заявника.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (частина перша статті 9 КАС України).

Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ як джерело права, притримується позиції, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (до прикладу, рішення у справі «Шишков проти Росії» (Shishkov v. Russia), № 26746/05, параграф 110, від 20.02.2014).

У справі Рисовський проти України (п.70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). У справі "Рисовський проти України" також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування". ЄСПЛ вказав на те, що принцип "належного урядування", зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі". Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії".

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, оскільки приймаючи оскаржуване рішення відповідач не навів вмотивованих висновків, які б унеможливлювали прийняття від ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства, а обмежився лише загальними роз`ясненнями норм законодавства щодо загальної процедури припинення іноземного громадянства, що зумовлює прийняття рішення про часткове задоволення вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Висновки та рішення суб`єкта владних повноважень повинні ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій, які є предметом оскарження, надано не було.

Колегія суддів зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнати протиправними дії Головного Управління Державної Міграційної Служби України в Харківській області щодо відмови у прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства та зобов`язати відповідача повторно розглянути питання щодо прийняття у позивача декларації про відмову від громадянства РФ.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч.2 ст.317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судові витрати за подання адміністративного позову в розмірі 1211,20 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1816,80 грн., а всього 3028 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Державної Міграційної Служби України в Харківській області.

Керуючись ст. ст. 139, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2024 по справі №520/16401/24 - скасувати.

Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного Управління Державної Міграційної Служби України в Харківській області щодо відмови у прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства.

Зобов`язати Головне Управління Державної Міграційної Служби України в Харківській області повторно розглянути питання щодо прийняття у ОСОБА_1 декларації про відмову від громадянства РФ.

В іншій частині в позові відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Державної Міграційної Служби України в Харківській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) витрати по сплаті судового збору за подання адміністративного позову в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок та за подання апеляційної скарги в розмірі 1816 (одна тисяча чотириста п`ятдесят три) гривень 80 копійок, а всього 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді О.В. Присяжнюк Л.В. Любчич