Справа № 320/21723/23
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Коротких А.Ю., Сорочка Є.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, стягнення недоотриманої суми суддівської винагороди, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2023 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва, яким просив:

- визнати протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду міста Києва, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року, виходячи з 12 мінімальних заробітних плат з 1 січня 2014 року, з 15 мінімальних заробітних плат з 1 січня 2015 року, а також у невиплаті у період липня 2015 - грудня 2016 набавки за вислугу років;

- стягнути з Окружного адміністративного суду міста Києва на користь судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 недоотриману суму суддівської винагороди за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 у розмірі 278 697,67 грн. (з відрахуванням при виплаті встановлених податків і зборів), обчислену виходячи з 12 мінімальних заробітних плат з 1 січня 2014 року, 15 мінімальних заробітних плат з 1 січня 2015 року, а також з урахуванням за період липня 2015 - грудня 2016 набавки за вислугу років у розмірі 30% до посадового окладу;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Окружного адміністративного суду міста Києва на користь ОСОБА_1 недоотриманої суми суддівської винагороди у межах виплати за один місяць - у розмірі 7 741,60 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2024 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначив про те, що судом першої інстанції невірно застосовано положення ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у первинній редакції) та ч. 10 зазначеної статті, які застосовуються з приписами Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 щодо порядку виконання рішення Конституційного Суду України та правильного застосування вказаної норми.

Звернув увагу суду на те, що Конституційний Суд України у рішенні від 04 грудня 2018 року №11-р/2018, визначив що положення ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" підлягають застосуванню в його первинній редакції.

Додатково зазначив про те, що обмеження суддівської винагороди не відповідає конституційним гарантіям незалежності суддів.

Також зазначив про те, що має право на отримання суддівської винагороди за спірний період у розмірі визначеному первинною редакцією Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI, з огляду на те, що встановлення менш сприятливих умов надання гарантій матеріального та соціального забезпечення суддям на підставі подальших змін, що вносились в такий закон фактично знижує рівень незалежності суддів, що в силу положень ч. 3 ст. 22, ч.ч. 1, 2, 7 ст. 126 Конституції України є недопустимим.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції Указом Президента України від 18 червня 2010 року №712/2010 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва строком на п`ять років.

Відповідно до розрахункових листів Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року, суддівська винагорода позивача нараховувалась з розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат по Україні, яка становила:

з 01 січня 2014 року по 31 серпня 2015 року - 12180,00 грн.;

з 01 вересня 2015 року по 30 квітня 2016 року - 13780,00 грн.;

з 01 травня 2016 року по 30 листопада 2016 року - 14500,00 грн.;

з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року - 16000,00 грн.

Наказом голови Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2015 року №144/к припинено виплату судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років з 18 червня 2015 року.

Указом Президента України від 28 вересня 2017 року №297/2017 Кармазіна О.А. призначено на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва (безстроково).

Вважаючи протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду міста Києва щодо ненарахування та невиплати суддівської винагороди за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року у встановленому законом розмірі, а також невиплату з липня 2015 року по грудень 2016 року набавки за вислугу років позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що здійснивши у період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року нарахування та виплату суддівської винагороди, виходячи з розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним у спірний період законодавством України.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 Конституції України (у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI (далі - Закон №2453-VI, в первинній редакції від 07 липня 2010 року) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 Закону №2453-VI (в редакції Закону України "Про внесення зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 19 грудня 2013 року №716-VII, який набрав чинності з 01 січня 2014 року) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VII, що набрав законної сили з 01 січня 2015 року, до ч. 3 ст. 129 Закону №2453-VІ внесені зміни, зокрема, в абз. 1 цифри "15" замінено цифрами "10" та виключено абз. 6, згідно з яким посадовий оклад судді місцевого суду з 1 січня 2015 року мав становити 15 мінімальних заробітних плат.

Так, ч. 3 ст. 133 Закону №2453-VI (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII, який набрав чинності з 28 березня 2015 року) передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

З 30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII).

Згідно з ч. 1 ст. 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Разом з тим, п. 22 Розділу XII "Прикінцевих та перехідних положень" Закону № 1402-VIII встановлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. 23 наведеного Розділу до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону №2453-VI.

Отже, у періоді з 01 січня 2014 року до 31 грудня 2016 року посадовий оклад судді встановлюється Законом №2453-VІ в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив про те, що судом першої інстанції невірно застосовано положення ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у первинній редакції) та ч. 10 зазначеної статті, які застосовуються з приписами Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 щодо порядку виконання рішення Конституційного Суду України та правильного застосування вказаної норми.

Так Конституційний Суд України Рішенням від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), зокрема, положення ч. 3 ст. 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII.

За змістом резолютивної частини вказаного рішення, це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Відповідно до п. 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 положення ч. 3, 10 ст. 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Частиною 2 ст. 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 13 липня 2017 року №2136-VIII: до повноважень Суду належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Згідно з ст. 91 Закону №2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Враховуючи вищевикладене, Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-рп/2018 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до його прийняття.

Отже, положення ч. 3, 10 ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, втратили чинність саме 04 грудня 2018 року, а тому нарахування суддівської винагороди відповідно до вказаного рішення повинно здійснюватись з 04 грудня 2018 року.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 11 серпня 2020 року по справі №480/906/19.

Враховуючи встановлені обставини та висновки Верховного Суду, суд апеляційної інстанції, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спірний період виплата позивачу суддівської винагороди проводилася у відповідності до діючого законодавства, а тому підстави для стягнення з відповідача недоотриманої суми суддівської винагороди за 2014-2016 роки відсутні.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді А.Ю. Коротких

Є.О. Сорочко