Справа № 320/21723/23
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
06 лютого 2025 року м. Київ
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2024 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, стягнення недоотриманої суми суддівської винагороди.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2024 року без змін.

Обґрунтовуючи такий висновок, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ч. 3, 10 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, втратили чинність саме 04 грудня 2018 року, а тому нарахування суддівської винагороди відповідно до вказаного рішення повинно здійснюватись з 04 грудня 2018 року, відповідно підстави для стягнення з відповідача недоотриманої суми суддівської винагороди за 2014-2016 роки відсутні.

Разом з тим, на моє переконання, така позиція суду апеляційної інстанції не у повній мірі відповідає підходу щодо забезпечення незалежності суддів з урахуванням висновків Конституційного Суду України.

Питання гарантій незалежності суддів і судів уже були предметом розгляду Конституційного Суду України.

Так, у Рішенні від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів, а важливим механізмом їх забезпечення є встановлений ч. 1 ст. 130 Конституції України обов`язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів (абз. 3 п. 2 мотивувальної частини).

Зазначений підхід щодо забезпечення незалежності суддів закріплено у Конвенції про захист прав людини та основних свобод (04 листопада 1950 року), ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: "Основні принципи незалежності судових органів", ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, "Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів", затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, Рекомендації N(94)12 Комітету Міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994 року та інших. Цей підхід також підтверджується практикою Європейського суду з прав людини.

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом мають бути реально забезпечені. Тому, на думку Конституційного Суду України, зниження рівня гарантій незалежності суддів у разі прийняття нових законів чи внесення змін до чинних законів є неприпустимим.

Також, Конституційним Судом України наголошено, що Конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади в механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого ст. 55 Основного Закону України. Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права громадян на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить ст. 55 Конституції України.

Рішенням від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 Конституційний Суд України визнав неконституційним положення ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд"). Цією нормою, до визнання її неконституційною, встановлювався розмір посадового окладу судді місцевого суду - 10 мінімальних заробітних плат (для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання).

Конституційний Суд України зауважив, що зміни до вказаного Закону щодо розміру посадового окладу, в результаті яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат, є посяганням на гарантію незалежності судді у вигляді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу загалом. Таким чином, Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

Також в зазначеному рішенні вказано, що Конституцією України встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (п. 14 ч. 1 ст. 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (ч. 1, 2 ст. 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення ч. 1, ч. 2 ст. 130).

З наведеного вбачається, що працюючи на посаді судді після прийняття первинної редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI, яка передбачала, що посадовий оклад судді місцевого суду починаючи з 01 січня 2014 року встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, а починаючи з січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, позивач мав законні правомірні очікування отримати суддівську винагороду у встановленому розмірі як один із елементів гарантії незалежності суддів.

В такому випадку, очікуваний розмір суддівської винагороди, що був гарантований державою у первинній редакції статті Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI, є законним очікуванням в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Натомість, тривалість існування законодавчої норми щодо права судді на отримання суддівської винагороди в розмірі, визначеному первинною редакцією статті Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI та подальше зменшення розміру такої винагороди свідчить про невідповідність такого втручання держави у права особи критеріям пропорційності, правової визначеності та недотримання державою справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і законними правами особи.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці, зокрема рішення від 24 червня 1999 року №6-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 03 червня 2013 року №3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013, від 08 червня 2016 року №4-рп/2016, від 04 грудня 2018 року №11-р/2018, від 18 лютого 2020 року №2-р/2020, від 11 березня 2020 року №4-р/2020.

Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абз. 7, 8 пп. 4.1 п. 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Також Конституційний Суд України зазначив про те, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.

Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Водночас, Закони України, якими зменшувався розмір посадового окладу судді місцевого суду були прийняті не в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Враховуючи вищевикладене, вважаю, що позивач має право на отримання суддівської винагороди у розмірі, визначеному первинною редакцією Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI, з огляду на те, що встановлення менш сприятливих умов надання гарантій матеріального та соціального забезпечення суддям на підставі подальших змін, що вносились в такий Закон фактично знижує рівень незалежності суддів, що в силу положень ч. 3 ст. 22, ч. 1, 2, 7 ст. 126 Конституції України є недопустимим, про що неодноразово наголошувалось Конституційним Судом України.

Відповідно до ч. 3 ст. 34 КАС України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.

Отже, я не погоджуюся із викладеними у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року висновками в частині відсутності підстав для скасування рішення суду першої інстанції, про що і зазначаю в цій окремій думці як суддя у справі.

Суддя

Шостого апеляційного

адміністративного суду Н.М. Єгорова