Справа № 240/35632/23
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2025-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/35632/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лавренчук Ольга Володимирівна

Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В.

05 лютого 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Капустинського М.М. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Житомирського відділу у м. Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирського відділу у м.Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

Позивач звернувся із позовом до Житомирського окружного адміністративного суду в якому просив:

- визнати протиправною відмову Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації;

- зобов`язати Житомирський відділ у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства від 21.11.2023 замість документа про припинення громадянства російської федерації.

ІІ. ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04.06.2024 позов задоволено повністю.

Визнано протиправною відмову Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області у прийнятті декларації ОСОБА_1 про відмову від іноземного громадянства російської федерації.

Зобов`язано Житомирський відділ у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області прийняти подану ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства від 16.10.2023.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 6073,60 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачка мала право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримати документ про припинення громадянства російської федерації наразі є неможливим з незалежних від позивачки причин.

ІІІ. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що позивачем довідки про вихід з громадянства не отримано за наявності здійснюваної процедури виходу з громадянства російської федерації за унормованою цією державою процедурою, паспорт громадянина російської федерації не повернуто, а законодавством України про громадянство не врегульовано подання декларації у спрощеному порядку.

Також вказано про втручання суду в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

ІV. ВІДЗИВ НА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що позивач не має можливості через незалежні від неї обставини, виконати вимоги про позбавлення іноземного громадянства, зокрема припинити громадянство російської федерації упродовж двох років з моменту набуття громадянства України.

Процедура припинення громадянства російської федерації для осіб, що постійно проживають на території України не здійснюється, що і є незалежною від особи причиною неможливості отримати документ про припинення іноземного громадянства та правом на подачу декларації.

Також у відзиві заявлено клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат витрат на представництво адвокатом інтересів позивача в суді апеляційної інстанції в сумі 4000,00 грн.

V. РУХ СПРАВИ У СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою суду від 17.09.2024 відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

25.09.2024 до суду надійшли додаткові пояснення позивача де вказано, що на ОСОБА_1 розповсюджуються положення пункту 5 Розділу ІІ Закону № 3897 щодо обов`язку подати документ про припинення іноземного громадянства до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, протягом 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану, введеного в Україні.

27.09.2024 відповідачем подано клопотання в якому вказано, що факт «пролонгації» строку для припинення попереднього громадянства жодним чином не впливає на законодавчі норми щодо подачі декларації про відмову від іноземного громадянства.

Також зазначено, що суб`єкт владних повноважень не може обґрунтовувати правомірність свої рішень тими нормами права, які не існували на момент прийняття таких рішень.

10.10.2024 позивачем подано клопотання про врахування постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2024 у справі № 420/3016/24, що стосувалася аналогічних правовідносин, в частині висновку суду щодо набрання чинності Законом України № 3897-ІХ.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

VІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка російської федерації.

У 2014 році позивач закінчила Житомирський державний технологічний університет, у серпні 2018 року уклала шлюб, який зареєстровано Деснянським районним у місті Києві ВДРАЦС, а у листопаді 2018 року у м. Києві народила сина.

ОСОБА_1 06.05.2021 подала зобов`язання припинити іноземне громадянство за формою 10, затвердженою наказом МВС України від 16.08.2012 № 715, у якій зазначено:

- зобов`язуюся протягом двох років з моменту набуття мною громадянства України припинити громадянство (підданство) «російська федерація» і подати до органу, що видав мені тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства (підданства) російська федерація виданий уповноваженим на те органом цієї держави;

- у разі неотримання мною з незалежних від мене причин документа про припинення громадянства (підданства) російська федерація зобов`язуюся подати декларацію про відмову від громадянства (підданства) цієї держави і повернути національний паспорт громадянина «російська федерація» до уповноваженого органу цієї держави.

11.10.2021 ОСОБА_1 видано тимчасове посвідчення громадянина України № НОМЕР_1 зі строком дії до 23.07.2023.

ОСОБА_1 16.10.2023 подала декларацію про відмову від іноземного громадянства за формою 45, затвердженою наказом МВС України від 16.08.2012 № 715, без заповнення пунктів 1-3, 5 (причин неотримання документа):

- я, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка України, відмовляюся від іноземного громадянства (підданства) російської федерації, у зв`язку з тим, що існують незалежні від мене причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) російської федерації, а саме: процедура оформлення припинення громадянства (підданства) російської федерації не здійснюється;

- у зв`язку з викладеним вище я зобов`язуюся повернути паспорт громадянина російської федерації до уповноважених органів цієї держави, не користуватися правами громадянина (підданого) російської федерації і не виконувати обов`язків, передбачених її законодавством для громадян (підданих) цієї держави;

- мені повідомлено, що в разі невиконання мною цього зобов`язання я втрачу громадянство України на підставі статті 19 Закону України "Про громадянство України" або його буде скасовано на підставі статті 21 цього Закону.

Житомирським відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на звернення від 16.10.2023 щодо подання декларації про відмову від іноземного громадянства надано відповідь за вих. №А-17/6/1819-23/1819/18-23 від 15.12.2023 у якій вказано:

- під час подання документів для набуття громадянства України Ви подали зобов`язання припинити громадянство російської федерації протягом двох років з моменту набуття українського громадянства;

- абзацом дванадцятим статті 1 Закону України "Про громадянство України" встановлено, що зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України;

- абзацом шістнадцятим статті 1 Закону України "Про громадянство України" встановлено декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав;

- у абзаці тринадцятому статті 1 Закону визначено, що незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури;

- відповідно до п. 4 поданої декларації про відмову від іноземного громадянства вказано, що процедура оформлення припинення громадянства (підданства) російської федерації не здійснюється. Долучені до звернення документи не підтверджують наявність жодної із визначених абзацом 13 статті 1 Закону причин неотримання Вами документа про припинення громадянства російської федерації, для подання декларації про відмову від іноземного громадянства;

- законодавство України про громадянство визначає необхідність припинення іноземного громадянства, в тому числі, громадянами російської федерації, які набули громадянство України, що вказує на безпідставність подання декларації про відмову від іноземного громадянства.

Ураховуючи вищевикладене, відсутні законні підстави для прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства.

Вважаючи таку відмову протиправною, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернулась до суду

VІІ. ПОЗИЦІЯ СЬОМОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 № 2235-III (далі - Закон №2235-III) №2235-III, громадянство України це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 6 Закону №2235-III підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з п.2 ч.1 цієї статті громадянство України набувається за територіальним походженням.

Особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (ч.1 ст.8 Закону №2235-III).

Згідно ч.5 ст.8 Закону №2235-III іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (ч.1 ст.1 Закону №2235-III).

Відповідно до ч.12 ст.8 Закону №2235-III особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов`язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яких визнано біженцями або яким надано притулок в Україні.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону №2235-III декларацією про відмову від іноземного громадянства є документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.

Частиною 1 ст.9 Закону №2235-III передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.9 Закону №2235-III однією з умов прийняття до громадянства України, зокрема, є подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців).

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства є невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури (ч.1 ст.1 Закону №2235-III).

Згідно з п.2 ч.1 ст.19 Закону №2235-III підставами для втрати громадянства України є, зокрема, набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів.

Статтею 21 Закону №2235-III врегульовано, що рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), в декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства.

Указом Президента України від 27.03.2001 №215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №215), який визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Згідно п. 88 Порядку №215 для скасування рішень про оформлення набуття громадянства України відповідно до статті 21 Закону територіальними органами Державної міграційної служби України, дипломатичними представництвами чи консульськими установами України готуються такі документи:

а) подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України;

б) документи, які підтверджують, що особа набула громадянство України за територіальним походженням (стаття 8 Закону) або була поновлена у громадянстві України (стаття 10 Закону) шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянства України (довідка територіального органу Державної міграційної служби України, дипломатичного представництва чи консульської установи про те, що іноземець, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, не подав документ про припинення цього громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації його громадянином України, а незалежні від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства не існують (частина п`ята статті 8 та частина друга статті 10 Закону); інформація територіального органу Державної міграційної служби України про те, що іноземець, який подав декларацію про відмову від іноземного громадянства, не повернув паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави (частина восьма статті 8 та частина сьома статті 10); інформація про те, що на момент реєстрації громадянином України існували підстави, за наявності яких особа не поновлюється у громадянстві України (частини перша та друга статті 10 з урахуванням частини п`ятої статті 9 Закону; частина п`ята статті 10 Закону); інформація про інші неправдиві відомості та фальшиві документи, які були подані для набуття громадянства України відповідно до статей 8 та 10 Закону, або інформація про приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України відповідно до статей 8 та 10 Закону.

Відповідно до п.96 Порядку №215 подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України у випадках, передбачених статтею 21 Закону, стосовно особи, яка проживає в Україні, готується територіальним підрозділом Державної міграційної служби України, до якого цією особою подавалися документи щодо оформлення набуття громадянства України.

Подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України разом із документами, передбаченими підпунктом "б" пункту 88 цього Порядку, надсилається до територіального органу Державної міграційної служби України.

Згідно п.97 Порядку рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується керівником територіального органу Державної міграційної служби України або його заступником.

Повідомлення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України у тижневий строк надсилається до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, яким було внесено подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України.

Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у тижневий строк з дня одержання повідомлення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України повідомляє про це відповідну особу у письмовій формі із зазначенням причин скасування такого рішення.

Згідно матеріалів справи 29.09.2021 УДМС у Житомирській області оформлено ОСОБА_1 тимчасове посвідчення громадянина України терміном дії до 23.07.2023.

Позивачем 06.05.2021 подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, а саме ОСОБА_1 зобов`язалася протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство (підданство) рф і подати до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства (підданства) рф, виданий уповноваженим на те органом цієї держави. У разі неотримання з незалежних від неї причин документа про припинення громадянства (підданства) рф зобов`язалася подати декларацію про відмову від громадянства (підданства) цієї держави і повернути національний паспорт громадянина рф до у повноваженого органу цієї держави.

Враховуючи вищевикладене, дворічний строк виконання поданого позивачем 06.05.2021 зобов`язання розпочався з моменту прийняття рішення про оформлення набуття громадянства - 23.07.2021 та відповідно закінчився - 24.07.2023.

Разом з тим, у визначений законодавством термін позивачем не надано документ про припинення громадянства (підданства) рф, виданий уповноваженим на те органом цієї держави, а також докази подання документів та неотримання з незалежних від особи причин документа про припинення громадянства (підданства) рф.

З матеріалів справи вбачається, що 30.08.2023 УДМС у Житомирській області оформлено подання №140 про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України у п. 7 якого "Підстави для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України згідно зі статтею 21 Закону України "Про громадянство України" вказано:" Невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство) - російська федерація.

ОСОБА_1 16.10.2023 подала декларацію про відмову від іноземного громадянства за формою 45, затвердженою наказом МВС України від 16.08.2012 № 715 у якій вказала: відмовляюся від іноземного громадянства (підданства) російської федерації, у зв`язку з тим, що існують незалежні від мене причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) російської федерації, а саме: процедура оформлення припинення громадянства (підданства) російської федерації не здійснюється.

Проте на момент подання позивачем вказаної декларації процедура оформлення припинення громадянства (підданства) російської федерації не здійснюється.

У частині 1 статті 1 Закону №2235-III визначено, що незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури.

При цьому, відповідно до статті 19 Федерального Закону «Про громадянство російської федерації», вихід з громадянства російської федерації особи, яка проживає на території російської федерації, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи в загальному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону. Вихід з громадянства російської федерації особи, яка проживає на території іноземної держави, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи у спрощеному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону.

Стаття 32 вказаного Закону, яка визначає прядок подання заяв з питань громадянства російської федерації, встановлює наступне.

Заява з питань громадянства російської федерації подається за місцем проживання заявника: a) особою, яка проживає на території російської федерації, - до територіального органу федерального органу виконавчої влади у сфері внутрішніх справ; б) особою, яка проживає за межами російської федерації і не має місця проживання на території російської федерації, - дипломатичне представництво або консульська установа російської федерації, що знаходяться за межами російської федерації.

Водночас, з 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією рф проти України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по теперішній час. Всі дипломатичні відносини з рф розірвано. Це означає, що посольства та консульства російської федерації в Україні припинили свою діяльність, що унеможливлює отримання позивачкою документа про припинення громадянства.

Визнання офіційно цього факту не потребує додаткового доведення з боку позивача про наявність незалежної від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства), адже як в законодавстві України, так і в законодавстві РФ відсутнє правове регулювання процедури припинення громадянства (підданства) за ініціативою особи в разі ведення воєнних дій між відповідними державами.

У той же час, зміни у зв`язку з військовою агресією російської федерації до законодавства щодо неотримання документа у разі припинення громадянства рф з незалежних причин не вносилися, що ставить позивача у невизначене становище.

Твердження відповідача, що громадяни рф, які проживають на території України, здійснюють процедуру виходу із громадянства рф, виконують зобов`язання про припинення громадянства рф, звертаючись до посольств росії в сусідніх республіках суд вважає недоречним, оскільки є беззаперечною перепоною у реалізації її прав та свобод саме на території України, громадянство якої вона набула у 2021 році за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

Крім того дозвіл на постійне проживання на території іноземної держави є передумовою звернення до консульської установи рф в іноземній країні. Проте позивач має право на проживання лише в Україні.

У справі Рисовський проти України (п.70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі», заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). У справі Рисовський проти України також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «належного урядування». ЄСПЛ вказав на те, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі». Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки». Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії».

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії», заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Відтак позивачка мала право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримати документ про припинення громадянства російської федерації наразі є неможливим з незалежних від позивачки причин.

Крім того колегія суддів враховує, що згідно матеріалів справи позивачка здобула вищу освіту у 2014 році в Житомирському державному технологічному університеті, 08.08.2018 уклала шлюб з громадянином України та 29.11.2018 в Україні народила сина - ОСОБА_2 . Також позивач долучила до позову державний сертифікат про рівень володіння державною мовою від 26.04.2023, який підтверджує, що ОСОБА_1 володіє державною мовою на середньому рівні першого ступеню.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання протиправною відмови відповідача прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Стосовно посилань скаржника на втручання судом у дискреційні повноваження міграційного органу суд зазначає наступне.

Згідно до положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

В даному випадку не є втручанням суду у дискреційні повноваження міграційного органу, а є обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, оскільки позивач виявив бажання відмовитися від громадянства рф, проте у зв`язку із воєнним станом та розірванням дипломатичних відносин України та рф позивачка не має змоги отримати документ про припинення громадянства російської федерації.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже судом першої інстанції вірно встановлено поважність причин неотримання позивачем документа про припинення іноземного громадянства (підданства) та протиправність відмови міграційної служби в прийнятті декларації про відмову від громадянства рф, відтак належним та ефективним способом поновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача прийняти відповідну декларацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2).

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6).

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7).

Згідно ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно матеріалів справи у прохальній частині позову представник позивача просить стягнути з відповідача витрати на послуги адвоката.

До позов додає: ордер серії ВІ №1186982; копію договору №187/12/23 про надання правової допомоги адвокатом від 18.12.2023; опис послуг, наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю.; копію рахунку - фактури №21/12/23 від 21.12.2023; квитанцію від 21.12.2023 про оплату за Договором №187/12/23 про надання правової допомоги адвокатом від 18.12.2023 в розмірі 10000,00 грн.

Представництво інтересів позивача у Житомирському окружному адміністративному суді здійснювала адвокат Тарасенко Д.Ю.

У п. 2.1 договору №187/12/23 про надання правової допомоги адвокатом від 18.12.2023 вказано, що розмір гонорару адвокату становить 10000,00 грн.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що вважає суму 10000 грн неспівмірною із фактично наданим обсягом юридичної допомоги.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04.02.2020 у справі №280/1765/19.

Судом першої інстанції вірно враховано, що визначений представником позивача розмір понесених судових витрат на правничу допомогу не співмірний із складністю справи, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи. При цьому, на момент відкриття провадження по справі, судом встановлено можливість розгляду справи на підставі наявних матеріалів справи, які були достатніми для прийняття рішення по даній справі та не потребували надання учасниками справи додаткових обґрунтувань, пояснень та доказів по справі.

Таким чином враховуючи додані до справи докази понесення позивачем судових витрат, їх співмірність із складністю справи, обсягом наданих до суду та досліджених матеріалів, а також обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на підготовку процесуальних документів, подання позову, враховуючи також інші критерії оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката, встановлені ч. 5 ст. 134 КАС України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача та стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5000,00 грн, які підлягають компенсації позивачеві за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Крім того у відзиві заявлено клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат витрат на представництво адвокатом інтересів позивача в суді апеляційної інстанції в сумі 4000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат до відзиву долучено свідоцтво, ордер, додаток №2 до договору про надання правової допомоги від 18.12.2023, опис послуг наданих адвокатом, рахунок фактуру №12/07/24-2, квитанцію від 16.07.2024.

Згідно опису послуг, наданих адвокатом, адвокатом Тарасенко Д. Ю. надано такі послуги: ознайомлення з апеляційною скаргою та ухвалою суду про відкритті апеляційного провадження; складання відзиву на апеляційну скаргу.

Враховуючи надані позивачем докази понесених витрат на правничу допомогу, суд не заперечує обґрунтованості встановленого договірними відносинами розміру адвокатського гонорару, який було сплачений позивачем за надані послуги

Проте, колегія суддів оцінює співмірність заявленої до стягнення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 КАС України, з урахуванням обсягу необхідної правової допомоги, складністю справи, ціною позову, значенням даної справи для сторін, виходячи з обсягу та характеру доказів у справі (відсутності експертиз, відсутності виклику свідків, тощо), кількості сторін та відсутності інших учасників у справі.

Враховуючи, що розмір вартості наданих послуг, визначених позивачем, є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення заяви позивача та стягнення з відповідача на користь позивача частини судових витрат, понесених позивачем на правову допомогу, а саме 2000 грн, що відповідає засадам співмірності та справедливості.

Таким чином клопотання позивача про стягнення витрат понесених на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення на користь позивача судових витрат, понесена позивачем на правову допомогу у розмірі 2000 грн.

VІІІ. ВИСНОВОК ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Житомирського відділу у м. Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року - без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 2000 грн.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Капустинський М.М. Сапальова Т.В.