Справа № 380/22075/23
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/22075/23 пров. № А/857/27415/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Кузьмича С.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання: Ханащак С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону та Офісу Генерального прокурора України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року у справі №380/22075/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, третя особа Офіс Генерального прокурора України про визнання дії та бездіяльності протиправними (головуючий суддя першої інстанції Кисильова О.Й., час ухвалення у письмовому провадженні, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту 27.09.2024),-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (до 17.03.2023 Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону) (далі відповідач), за участю третьої особи - Офісу Генерального прокурора (далі - третя особа), у якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні у розмірі 1047327, 60 грн за весь час затримки такої виплати з 08.10.2020 по день її фактичної виплати 07.04.2023 відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 № 2050-ІІІ та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159;

-зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні у розмірі 1047327, 60 грн за весь час затримки такої виплати з 01.10.2020 по день її фактичної виплати 07.04.2023 відповідно до Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів від 21.02.2001 № 159;

-визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати середнього заробітку за час не виконання рішення суду за період з 10.01.2020 по 08.10.2020 у розмірі 591366, 63 грн за весь час затримки такої виплати з 08.10.2020 по день їх фактичної виплати - 22.08.2023 відповідно до Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів від 21.02.2001 № 159;

-зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати середнього заробітку за час невиконання рішення суду за період з 10.01.2020 по 08.10.2020 у розмірі 591366,63 грн, за весь час затримки такої виплати з 08.10.2020 по день їх фактичної виплати 22.08.2023 відповідно до Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів від 21.02.2001 № 159;

-стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні у розмірі 1047327,60 грн за весь час затримки такої виплати з 08.10.2020 по день їх фактичної виплати 07.04.2023 та не виплату середнього заробітку за час невиконання рішення суду за період з 10.01.2020 по 08.10.2020 у розмірі 591366,63 грн за весь час затримки такої виплати з 08.10.2020 по день їх фактичної виплати 22.08.2023 за весь час затримки такої виплати з дня звільнення 08.10.2020 по день фактичної повної виплати заборгованості - 22.08.2023, із розрахунку 4409,50 грн у день (розмір одноденного середнього заробітку у день звільнення).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час звільнення з роботи відповідач не здійснив повного розрахунку з позивачем, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом порушеного права. Рішенням Львівського окружного адміністративного у справі №380/477/21 відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за 264 невикористаних дні відпустки, виходячи із заробітної плати 4409,50 грн та здійснити перерахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з урахуванням коефіцієнтів підвищення посадових окладів. Виплата зазначених у вказаному рішенні суду сум проведена відповідачем 07.04.2023 та 22.08.2023 відповідно. Позивач стверджує, що оскільки вказані виплати він мав отримати до дня звільнення, тобто до 08.10.2020, наявні підстави для нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми середнього заробітку за час виконання рішення суду та на суми грошової компенсації за невикористану відпустку.

Також позивач зазначає, що з метою проведення нарахування компенсації втрати частини доходів та середнього заробітку за час неповного розрахунку при звільненні за весь час затримки з 08.10.2020 по 22.08.2023 він звернувся до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону із відповідною заявою. Проте, відповідно до відповіді відповідача від 11.09.2023 у задоволенні заяви відмовлено, у зв`язку з відсутністю фінансування.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої компенсації за 264 дні невикористаної відпустки.

Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Західного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої грошової компенсації за 264 дні невикористаної відпустки, проведеної на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/477/21 відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.

Стягнуто з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату грошової компенсації за невикористані 264 дні відпустки у сумі 1 862 991 (один мільйон вісімсот шістдесят дві тисячі дев`ятсот дев`яності одна) грн 70 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмолено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем та третьої особою подані апеляційні скарги.

Апелянт Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону у апеляційній скарзі зазначає, що з рішенням суду прокуратура регіону не погоджується та вважає його таким, що підлягає скасуванню в апеляційному порядку з огляду на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою компенсації на невикористані відпустки, апелянт вказує, що остаточним рішення суду у справі № 380/477/21 (в частині, що стосується стягнення збільшеної суми компенсації за невикористані відпустки), яким задоволено вимогу позивача про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу компенсації за невикористані дні відпустки у збільшеному розмірі, є постанова Верховного Суду від 02.02.2023, але ще до цієї постанови, позивач, 08.10.2020 поновлений на посаді в органах прокуратури, та у цей же день звільнений за власним бажанням з органів прокуратури.

Отже, оскільки рішення суду у справі № 380/477/21 набрало законної сили вже після того як позивача було поновлено на посаді та звільнено з посади в органах прокуратури за власним бажанням, тому саме з цього часу - 02.02.2023 у відповідача виник обов`язок нарахувати та сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у збільшеному розмірі.

За таких обставин, вважає, що підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення на користь позивача компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за 264 дні невикористаної відпустки, проведеної на виконання рішення суду у справі № 380/477/21 відсутні.

Щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату грошової компенсації за невикористану відпустку у розмірі 1047327,60 грн., то апелянт вказує на те, що зміст норми ст. 117КУЗпП дає підстави зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Також вказує, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Отже, стягуючи суму компенсаційних виплат за несвоєчасний розрахунок при звільненні (в частині компенсації за невикористані дні відпустки) яка практично у двічі більша за суму самої компенсації, суд поставив відповідача-роботодавця у невиправдано невигідне становище. Це не забезпечило належного і розумного балансу прав та інтересів працівника і роботодавця, оскільки призвело до виникнення у відповідача обов`язку сплати не співрозмірно великої суми середнього заробітку у порівнянні з сумою несвоєчасно отриманих коштів позивачем, які присуджені останньому судовим рішенням.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апелянт, Офіс Генерального прокурора зазначає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Зокрема покликається на те, що судом першої інстанції не враховано, що під доходами у Законі № 2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру. Отже, Законом № 2050-ІІІ наведено вичерпний перелік грошових доходів громадян, які не мають одноразового характеру і підлягають компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат у разі затримки на один і більше календарних місяців. Цей перелік не містить такий дохід громадян, як компенсація за невикористані 264 дні відпустки.

Не всі виплати, передбачені нормами трудового законодавства, є заробітною платою, хоча остання може братися за основу їх обчислення. Оскільки, функцією заробітної плати є виконання роботи, вона може в себе включати премії, надбавки, також їй притаманна така ознака як систематичність. Більше того, за законодавством ця систематичність закріплена і складає не менше двох разів на місяць.

Проте, жодні компенсації та гарантії до структури заробітної плати не включені. Такі виплати можуть і мати безпосереднє покликання на заробітну плату, але бути одноразовими (компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, вихідна допомога тощо). Звісно, їх функціональне навантаження буде відмінним від функції заробітної плати, не мати прямого відношення до праці особи, а бути додатковими виплатами у зв`язку із тим, що особа перебуває у трудових відносинах з роботодавцем і мати гарантійний або компенсаторний характер. Проте, суд при ухваленні рішення виходив з того, що оплата щорічних відпусток віднесена до інших гарантій в оплаті праці у розумінні статті 12 Закону, а тому є складовою заробітної плати.

Таким чином, вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» має застосовуватись до грошового доходу, який має разовий характер. Судом не враховано, що компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою, не є складовою заробітної плати, і тому не підлягає стягненню у відповідності до вимог саме цього Закону.

Щодо нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати йому у день звільнення вищевказаних коштів за період з 08.10.2020 по день фактичної виплати заборгованості - 22.08.2023 із розрахунку 4409,50 грн в день, то зазначає, що визначена судом інша сума компенсації за невикористані 264 дні відпустки не свідчить про те, що вона мала бути виплачена ОСОБА_1 при звільненні, оскільки, по-перше, суд ухвалив рішення про стягнення цієї суми грошових коштів вже після звільнення ОСОБА_1 з посади, по-друге, розрахунок судом зазначеної компенсації не відповідав вимогам чинного законодавства України, що стало підставою для оскарження вищевказаних судових рішень.

Крім того, судом першої інстанції при визначенні правового регулювання помилково застосовано і положення статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022; і приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Щодо визначеного розміру компенсації, апелянт вказує на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц, відповідно до якого встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Також суд першої інстанції при визначенні суми стягнення за час затримки виконання рішення суду використав при її розрахунку середньоденну заробітну плату у розмірі 4409,50 грн. Обґрунтовуючи використання у розрахунку саме такого розміру середньоденної заробітної плати суд зазначив, що такий розмір був встановлений рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.05.2021 у справі № 380/477/21. Тобто, суд визнав розмір середньоденної заробітної плати обставиною, що не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи.

Вважає, що такий висновок зроблено судом внаслідок неправильного застосування ч.4 ст. 78 КАС України, у тому числі, у взаємозв`язку з вимогами щодо законності судових рішень, передбачених ч. 2 ст. 242 КАС України.

Тобто розмір середньої заробітної плати позивача, розрахований відповідно до Порядку № 100, без врахування п. 10 розділу ІІ, з метою визначення розміру виплати за вказаний період затримки виконання рішення суду у цій справі, мав дорівнювати 762,89 грн, а не 4409,50 грн, як це визначено судом у справі № 380/477/21.

Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.09.2024 в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідачів апеляційні скарги підтримав з підстав наведених у скаргах та просив рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій часині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач проти апеляційної скарги заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 перебував на посаді заступника військового прокурора Західного регіону України.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.01.2020 у справі №813/7713/14 позов ОСОБА_1 задоволений частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України №1502к від 23.10.2014 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника військового прокурора Західного регіону України - начальника слідчого управління у зв`язку з припиненням трудового договору за п. 7-2 ст. 36 КЗпП України;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника військового прокурора Західного регіону України - начальника слідчого управління з 24.10.2014;

- стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 10.01.2020 у розмірі 650 039,43 грн з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.01.2020 скасовано частково, а саме: у частині задоволення позовної вимоги про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 10.01.2020 у розмірі 650039,43 грн з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів, - в цій частині прийнята нова постанова. Стягнуто з Військової прокуратури Західного регіону України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 по 10.01.2020 у розмірі 994045,67 грн, з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. У решті вимог рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.01.2020 в адміністративній справі № 813/7713/14 залишене без змін.

Наказом Генерального прокурора від 08.10.2020 № 401к ОСОБА_1 поновлений на посаді заступника військового прокурора Західного регіону України начальника слідчого управління з 24.10.2014.

Наказом Генерального прокурора України від 08.10.2020 № 402 ОСОБА_1 звільнений з посади заступника військового прокурора Західного регіону України начальника слідчого управління.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.05.2021 у справі №380/477/21, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2021 та постановою Верховного Суду від 02.02.2023:

- визнані протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 264 дні відпустки із розрахунку 442,35 грн за один день відпустки;

- зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 компенсації за невикористані 264 дні відпустки, виходячи із заробітної плати станом на день звільнення 08.10.2020 - за посадою заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону (прирівняною до заступника військового прокурора Західного регіону України), тобто із розрахунку 4409,50 грн за один день невикористаної відпустки, без будь - яких відрахувань та з урахуванням раніше виплаченої суми;

- визнані протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 11.01.2020 по 07.10.2020, виходячи із розрахунку середньомісячної заробітної плати у сумі 16020,69 грн та середньоденної заробітної плати у сумі 762,89 грн;

- зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 11.01.2020 по 07.10.2020 включно відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 Кодексу Законів про працю України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, тобто з урахуванням коефіцієнту підвищення посадових окладів та з урахуванням раніше виплаченої суми.

На виконання зазначеного рішення відповідач виплатив позивачу:

- 07.04.2023 компенсацію за невикористані 264 дні відпустки, виходячи із заробітної плати станом на день звільнення 08.10.2020 - за посадою заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону (прирівняною до заступника військового прокурора Західного регіону України), тобто із розрахунку 4409, 50 грн. за один день невикористаної відпустки, без будь - яких відрахувань та з урахуванням раніше виплаченої суми;

- 22.08.2023 середнього заробітку за час затримки виконання роботодавцем рішення суду про поновлення на роботі за період з 11.01.2020 по 07.10.2020.

23.08.2023 та 29.08.2023 позивач звернувся до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону із заявами, в яких просив:

- здійснити нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні у розмірі 1047327, 60 гривень, за весь час затримки такої виплати з 08.10.2020 по день їх фактичної виплати 07.04.2023 відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 № 2050-III та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159;

- здійснити нарахування та виплату компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми середнього заробітку за час невиконання рішення суду за період з 10.01.2020 по 08.10.2020 у розмірі 591366,63 грн, за весь час затримки такої виплати з 08.10.2020 по день їх фактичної виплати 22.08.2023 відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-III та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159;

- нарахувати та виплатити відповідно до ст. 117 КЗпП України середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні у розмірі 1047327, 60 грн за весь час затримки такої виплати з 08.10.2020 по день їх фактичної виплати 07.04.2023 та невиплату середнього заробітку за час невиконання рішення суду за період з 10.01.2020 по 08.10.2020 у розмірі 591366, 63 грн, за весь час затримки такої виплати з 08.10.2020 по день їх фактичної виплати 22.08.2023 за весь час затримки такої виплати з дня звільнення 08.10.2020 по день фактичної повної виплати заборгованості - 22.08.2023, із розрахунку 4409,50 грн у день (розмір одноденного середнього заробітку у день звільнення).

Розглянувши заяви позивача, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону надіслала відповідь від 11.09.2023 №21-159вих-23, в якій повідомила, що стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників виконується на підставі виконавчих документів відповідно до ст. 7 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» та постанови КМУ від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників». У кошторисі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону на 2023 рік не передбачено коштів для виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 08.10.2020 по 22.08.2023. Ураховуючи наведене, у Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону на даний час відсутня можливість виплати вищевказаних нарахувань.

Не погоджуючись із відмовою відповідача про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 08.10.2020 по 22.08.2023, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково з тих підстав, що компенсація за невикористані дні відпустки є складовими заробітної плати, і відповідно, позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Також суд першої інстанції вказав, оскільки відповідач не провів з позивачем на день його звільнення з органів прокуратури розрахунок у повному обсязі, а саме не виплатив компенсацію за невикористані дні відпустки, то позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає їх вірними з огляду на наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, урегульовані Законом України від 19.10.2000 № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-III).

Відповідно до Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону № 2050-III передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у Законі № 2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону №2050-III компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі заробітної плати/грошового забезпечення). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ Кабінет Міністрів України 21.02.2001 прийняв постанову № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).

Пункти 1, 2 Порядку № 159 відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Відповідно до ст. 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно із ст. 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, грошове забезпечення, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 11.07.2017 № 21-2003а16, Верховного Суду від 22.06.2018 у справі № 810/1092/17 та від 13.01.2020 у справі № 803/203/17.

Детальний перелік грошових доходів, що підлягають компенсації, наведений у пункті 3 Порядку № 159, яким встановлено, що компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, а саме:

- пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством);

- соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, страхові виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);

- стипендії;

- заробітна плата (грошове забезпечення);

- сума індексації грошових доходів громадян

- суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

- суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Тобто, компенсація за невикористані дні відпустки є складовими заробітної плати. У разі несвоєчасної виплати сум невикористаної відпустки провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.

Позивач зазначає, що на виконання рішення суду від 27.05.2021 у справі № 380/477/21 відповідач виплатив йому грошову компенсацію за 264 дні відпустки лише 07.04.2023, середній заробіток за час невиконання рішення суду за період з 10.01.2020 по 08.10.2020 лише 22.08.2023.

У випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 29.04.2021 у справі №240/6583/20).

Таким чином, суд першої інстанції вірно висновував, що з урахуванням наявності факту невиплати позивачу сум компенсації за 264 дні невикористаної відпустки, позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати, тому позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої компенсації за 264 дні невикористаної відпустки підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату грошової компенсації за невикористану відпустку у розмірі 1047327,60 грн за весь час затримки з 08.10.2020 по 07.04.2023 та невиплату середнього заробітку за час невиконання рішення суду за період з 10.01.2020 по 08.10.2020 за весь час затримки з 08.10.2020 по 22.08.2023, суд враховує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За змістом статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ), яким, зокрема викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-ІХ, яка була чинною на час виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З огляду на наведені вище норми КЗпП, невірними є доводи апелянтів про те, що встановлена судовим рішенням компенсація за невикористані дні відпустки не належить до складу сум, які підлягають виплаті працівнику при звільненні, оскільки не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені ст. 117 КЗпП України.

Верховний Суд у постанові від 16.02.2023 у справі № 420/20192/21 зауважив, що передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку. Зважаючи на викладене, питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні може вирішуватися судом одночасно з вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.

У постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду, з-поміж іншого, зазначила таке: «Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору».

Верховний Суд постанові від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23 висловив правову позицію, що жодною нормою права не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що, в свою чергу, в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, з урахуванням наведених вище норм права та обставин справи, суд першої інстанції вірно висновував, що позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, оскільки відповідач не провів з позивачем на день його звільнення з органів прокуратури розрахунок у повному обсязі, а саме не виплатив компенсацію за невикористані дні відпустки.

З огляду на наведені вище висновки суду, доводи апелянтів в цій частині є необґрунтованими.

Щодо періоду затримки розрахунку при звільненні, за який у відповідача виникає обов`язок виплатити позивачу середній заробіток, а також алгоритму розрахунку розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, апеляційний суд також погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем позивачу станом на 08.10.2020 (дата звільнення позивача) компенсації за невикористані 264 дні відпустки у повному розмірі.

Як уже зазначалось вище, на виконання рішення суду у справі № 380/477/21 відповідач 07.04.2023 виплатив позивачу компенсацію за невикористану відпустку у сумі 1047327,60 грн.

Тобто спірним періодом є період з 09.10.2020 (наступний день після звільнення) по 06.04.2023 (день, що передує дню остаточного розрахунку).

Вказаний спірний період стягнення середнього грошового забезпечення у цій справі можна умовно поділити на дві частини: до набрання чинності 19.07.2022 Законом №2352-ІХ і після цього.

Період з 09.10.2020 по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) врегульований статтею 117 КЗпП України у редакції до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто, без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосуватися принцип співмірності та, суд, відповідно, може зменшити таку виплату.

Період з 19.07.2022 по 06.04.2023 врегульований вже чинною на день прийняття рішення у цій справі, редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями.

Колегія суддів зазначає, що у цій справі застосуванню підлягають положення статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022.

Наведена правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, отже така є сталою та послідовною.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема, в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (пп. "л" п. 1 розділу І Порядку № 100).

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як слідує із рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.05.2021 у справі № 380/477/21, середньоденна заробітна плата позивача, з якої слід проводити обрахунок середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, становить 4409,50 грн.(762,89 грн. х 5, 78 (коефіцієнт підвищення посадового окладу). Вказане рішення суду набрало законної сили, тому відповідно наведені висновки суду є преюдиційними та підлягають застосуванню судом під час вирішення цієї справи.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що розмір середньої заробітної плати позивача для розрахунку розміру виплати за час затримки виконання рішення суду за період з 12.12.2020 до 07.04.2023, не підлягає збільшенню на відповідні коефіціенти згідно з п. 10 розділу ІІ Порядку № 100 через його скасування.

Період за час затримки розрахунку при звільненні з 09.10.2020 по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ), який регулюється редакцією статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, становить 446 робочих дні. Сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаний період становить 1966637 грн (4409,50 грн х 446 календарних дні).

Період за час затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 у (з дати набрання чинності Законом № 2352-ІХ) до 19.01.2023 (шість місяців відповідно до статті 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ) становить 185 календарних днів. Сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаний період, становить 815757,50 грн (4409,50 грн х 185 календарних днів).

Водночас, оцінюючи розмір середнього грошового забезпечення, яке належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.10.2020 по 06.04.2023, суд першої інстанцій правильно вказав на неспівмірність розміру сум присудженої позивачу компенсації за невикористану відпустку (1047327,60 грн) виплачену на виконання рішення суду у справі № 380/477/21 та суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.10.2020 по 06.04.2023 (1966637,00 грн) та зменшив суму виплати, застосувавши принцип співмірності, покликаючись на праві висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

Так, з урахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений в постанові Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені складає: 16797,82 грн (1047327,60 (сума компенсації за відпустку яка виплачена позивачу за рішенням суду)/1966637 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні) х 100 = 53,25 %.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з врахуванням істотності частки заборгованості (53,25%) становить: 4409,50 грн (середня заробітна плата за один день) х 53,25% х 446 робочі дні затримки = 1047234,20 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні за період з 09.10.2020 по 06.04.2023, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Визначена судом сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 становить 815757,50 грн.

З урахуванням заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (компенсації за відпустку) у розмірі 1 862 991,70 грн (1047234,20+815757,50).

Наведені вище висновки суду першої інстанції повністю відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, а також у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно- правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону та Офісу Генерального прокурора України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року у справі №380/22075/234 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді С. М. Кузьмич
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 05.02.25