Справа № 280/11190/24
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року Справа № 280/11190/24 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання Тетерюк Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 )

до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради (69005, м.Запоріжжя, бул. Центральний, буд. 27; ),

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ),

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради (далі - відповідач, Департамент), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Департаменту щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_2 ;

- зобов`язати Департамент внести до реєстру територіальної громади інформації про зняття ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із задекларованого/зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи ДМС (Державної міграційної служби України) та Єдиного державного демографічного реєстру.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач неправомірно здійснив реєстрацію місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , у якого відсутнє право власності або право користування цим житлом, а лише за згодою батьків (законних представників), без надання дозволу (згоди) всіх співвласників житла, чим порушив права всіх останніх - трьох співвласників квартири на їх право користуватися та розпоряджатися майном, яке їм належить, у тому числі, позивача. Вказує, що нормами чинного Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 5 листопада 2021 року № 1871-IX (далі - Закон №1871-ІХ), чітко передбачено, що при відсутності у особи, яку реєструють, документів на право власності ( ОСОБА_5 не є співвласником квартири), потрібна згода на реєстрацію (проживання) всіх співвласників квартири не залежно від того, чи є ця особа повнолітньою, чи неповнолітньою. При відсутності таких згод в силу п.3 ч.1 ст. 12 Закону №1871-ІХ орган реєстрації відмовляє у внесені до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи. Для проведення оскаржуваної реєстраційної дії відповідач керувався лише Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265 (далі - Постанова №265), проте в супереч Закону №1871-IX, який має вищу юридичну силу. Посилається на норми Закону України «Про правотворчу діяльність» від 24 серпня 2023 року № 3354-IX (далі - Закон №3354-IX). Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 09.12.2024 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи; залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 (далі - третя особа 1, ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 (далі - третя особа 2, ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 (далі - третя особа 3, ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 (далі - третя особа 4, ОСОБА_5 ); встановлено строки для подання заяв по суті справи.

19.12.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що Закон №1871-ІХ містить бланкетну (відсильну) норму права, якою встановлено, що вищий орган виконавчої влади - Кабінет Міністрів України має визначити, у тому числі, порядок реєстрації місця проживання (перебування). На виконання вимог пункту 2 статті 4 Закону №1871-ІХ прийнято Порядок №265, який передбачає, що подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Для реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них, документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі та згода власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла, не вимагаються. Реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , здійснено органом реєстрації у відповідності до вимог Закону №1871-ІХ та Порядку №265 за зареєстрованою адресою проживання батька - ОСОБА_3 , поданою ним, та за наявності особистої згоди матері. Просить у задоволенні позову відмовити.

20.01.2025 до суду надійшли пояснення третьої особи 1 щодо позову, в яких підтримує заявлені позовні вимоги, вказує, що відповідач, керуючись Законом №1871-ІХ, повинен був відмовити в реєстрації місця проживання (перебування) неповнолітнього ОСОБА_5 , оскільки він не є одним із співвласників квартири, а дозвіл на його реєстрацію від інших співвласників, зокрема і третьої особи 1, надано не було. Зазначає, що він, як один із співвласників вищевказаної квартири, проти реєстрації місця проживання (перебування) ОСОБА_5 в ній. З посиланням на норми Закону № 3354-IX зазначає, що реєстраційну дію вчинено відповідачем лише на підставі Порядку №265, без урахування норм Закону №1871-ІХ, який має вищу юридичну силу. Вважає, що відповідач своїми діями порушив набуте право третьої особи 1 на розпорядження його майном, а саме, скасував його право розпоряджатися тим, хто саме має право проживання та реєстрації в квартирі, яка належить йому на праві власності. Просить задовольнити позов.

23.01.2025 до суду надійшли пояснення третьої особи 3 щодо позову, в яких підтримує заявлені позовні вимоги, вказує, що неправомірність дій відповідача полягає у здійснені реєстрації місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5 , у якого відсутнє право власності або користування житлом за проведеною реєстрацією місця проживання, без надання дозволу всіх співвласників житла на реєстрацію місця проживання особи, що стосується права користування та володіння майном всіх співвласників. Посилається на порушення відповідачем пункту 3 статі 9 Закону №1871-ІХ. Вказує, що Постанова № 265 є підзаконним актом, який має нижчу юридичну силу порівняно із Законом України. Вважає, що відповідач, керуючись лише цією постановою і не враховуючи положення Закону №1871-IX, допустив правову помилку. Також вважає, що за наслідком неправомірних дій відповідача, зазначена реєстрація неповнолітнього порушує його права на володіння, користування та розпорядження майном на власний розсуд, оскільки реєстрація місця проживання сторонньої особи створює для нього правові наслідки, що у подальшому призводять до виникнення спільних обов`язків або обмежень у користуванні власним майном, ускладнює продаж, обмін чи інше розпорядження даною квартирою, реєстрація може стати підставою для претензій зареєстрованої особи на подальше проживання у квартирі навіть після зміни співвласників. Вказує, що реєстрація неповнолітнього буде впливати на нарахування комунальних платежів, особливо у випадку, коли суми розраховуються залежно від кількості зареєстрованих осіб (наприклад, вода, газ, опалення тощо). Він, як співвласник змушений буде покривати частину таких витрат, що призведе до зростання таких витрат на комунальні послуги. У разі не сплати батьком неповнолітнього витрат за комунальні платежі, борги підлягають стягненню лише з усіх співвласників пропорційно їх частці у квартирі, окрім зареєстрованого, що потягне додаткові фінансові виграти для третьої особи 3. Вважає, що реєстрація неповнолітнього обмежує його право користування майном та права інших співвласників на спокійне проживання, у разі фактичного заселення особи, яка не є власником або співвласником майна, право розпоряджатися своїми частками у майні без додаткових ускладнень. Реєстрація місця проживання може стати підставою для виникнення нових правовідносин, які зачіпають права співвласників. Зокрема, у разі виникнення спорів (наприклад, розлучення батьків неповнолітньої особи) зареєстрована особа може використовувати місце реєстрації як аргумент у судових процесах, що створює додаткові труднощі для співвласників. Хоча неповнолітні і мають особливий правовий статус, однак дана реєстрація у спільній частковій сумісній власності повинна здійснюватися на підставі згоди законних представників (батьків або опікунів), але виключно з урахуванням прав інших співвласників житла. У даному випадку, відсутність його згоди та згоди інших співвласників створює в першу чергу правовий конфлікт. А неповнолітня особа може стати стороною у спірних правовідносинах, які зачіпають права третьої особи 3, як співвласника. Також вважає, що дії, що порушують права інших співвласників, такі як реєстрація сторонньої особи без їхньої згоди, є порушенням принципу добросовісності. Просить позов задовольнити.

Інші учасники справи протягом строків, встановлених в ухвалі про відкриття провадження справі від 09.12.2024, заяв по суті справи не подали.

На підставі наданих сторонами письмових доказів судом встановлено такі обставини.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 12.09.2008 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21862919 від 13.02.2009, позивачу на праві спільної часткової власності належить 1/4 квартири АДРЕСА_3 . Іншими співвласниками вищевказаної квартири є: ОСОБА_2 (1/4), ОСОБА_4 (1/4), ОСОБА_3 (1/4).

У позовній заяві позивач зазначає, що в січні 2024 року отримала інформацію від свого сина, ОСОБА_3 , про те, що він зняв свого сина (онука позивача) - ОСОБА_5 , із зареєстрованого місця проживання за адресою його матері, та зареєстрував місце його проживання у вищевказаній квартирі АДРЕСА_3 .

Позивач особисто та через представника 26.01.2024 та 14.10.2024 зверталася з письмовими зверненнями до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради із проханням надати інформацію щодо здійснення реєстрації місця проживання ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_2 , повідомити перелік документів, які слугували для підстав проведення реєстрації місця проживання вищезазначеної особи, а також просила повідомити яким чином та на підставі яких відповідних документів вбачається можливість здійснення зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_5 у разі здійснення неправомірних дій стосовно реєстрації осіб у спільну часткову власність без визначення часток в натурі та без згоди інших співвласників житла.

Листом від 25.10.2024 №М-145 Департамент у відповідь на заяву від 14.10.2024 повідомив, що відповідно до відповідно до рішення Запорізької міської ради від 22.12.2023 №18 «Про припинення (реорганізацію) департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради шляхом приєднання до департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради та затвердження Положення про департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради в новій редакції» Департамент є правонаступником департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, на який покладено обов`язок реалізації державної політики у сфері реєстрації місця проживання. Відповідно до пункту 2 статті 4 Закону №1871-ІХ порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України. Механізм здійснення декларування / реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого / зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування / реєстрації місця проживання (перебування), а також форми необхідних для цього документів визначені Порядком №265. Відповідно до пункту 33 Порядку №265 подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Згода батьків або інших законних представників може бути надана у присутності особи, яка приймає заяву про реєстрацію місця проживання, або засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку. Пунктом 35 Порядку №265 встановлено, що для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає: 1) заяву; 2) паспортний документ особи або довідку про звернення за захистом в Україні (для осіб, які реєструють місце перебування); 3) свідоцтво про народження (для дітей віком до 14 років), крім іноземців та осіб без громадянства, або документ про реєстрацію народження, виданий компетентним органом іноземної держави і легалізований у встановленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 4) довідку про реєстрацію особи громадянином України (у разі здійснення вперше реєстрації місця проживання дитини віком до 14 років, у свідоцтві про народження якої зазначено, що батьки або один із батьків є іноземцем чи особою громадянства); 5) документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них; 6) відомості або документ, що підтверджує сплату адміністративного збору (не подається у разі здійснення реєстрації місця перебування); 7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку). Таким чином, у відповідності до вимог чинного законодавства, Департамент не мав законних підстав для відмови у реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою зареєстрованого місця проживання батька ОСОБА_3 , а саме АДРЕСА_2 за згодою матері ОСОБА_6 . Стосовно можливості здійснення зняття із задекларованого / зареєстрованого місця проживання (перебування) ОСОБА_5 , за адресою АДРЕСА_2 повідомлено, що відповідно до пункту 52 Порядку №265 зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком від 14 до 18 років здійснюється за згодою її батьків або інших законних представників чи одного з них, крім випадку зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання такої дитини у гуртожитку закладу освіти у період чи після закінчення навчання.

Вважаючи протиправними дії Департаменту щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 без згоди всіх співвласників квартири, посилаючись на порушення своїх прав як власника нерухомого майна, позивач звернулась до суду з даним позовом.

У даній справі спірним є питання щодо обов`язковості подання документів на підтвердження права на проживання (перебування) в житлі, або згоди власника (співвласників) житла, при реєстрації місяця проживання (перебування) дитини у віці до 14 років за адресою зареєстрованого місця проживання (перебування) одного з її батьків.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. №1382-IV (далі - Закон №1382-IV), Законом №1871-ІХ, Порядком №265.

За визначенням, наведеним у статті 3 Закону №1382-IV (тут і в подальшому в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуг.

За змістом статті 13 Закону №1382-IV, вільний вибір місця проживання обмежується, крім іншого, щодо осіб, які не досягли 14-річного віку.

Відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг, врегульовані Законом №1871-ІХ.

За визначеннями, наведеними в пунктах 11 та 12 частини 1 статті 2 Закону №1871-ІХ (тут і в подальшому в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин):

реєстраційна дія - внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи;

реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування) (частина 1 статті 4 Закону №1871-ІХ).

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону №1871-ІХ, порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону №1871-ІХ громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні.

Батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження (частина 2 статті 5 Закону №1871-ІХ)..

Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників (частина 3 статті 5 Закону №1871-ІХ).

Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна (частина 4 статті 5 Закону №1871-ІХ).

Відповідно до частини 6 статті 5 Закону №1871-ІХ реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності.

Частиною 1 статті 9 Закону №1871-ІХ визначено, що у разі реєстрації місця проживання (перебування) особи під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) подається заява про реєстрацію місця проживання (перебування) за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Реєстрація місця проживання (перебування) особи, зміна її місця проживання (перебування) може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника, що діє на підставі довіреності, посвідченої у встановленому законом порядку (далі - представник).

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону №1871-ІХ до заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються:

1) паспортний документ особи або довідка про звернення за захистом в Україні, або документ, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними;

2) свідоцтво про народження - для дітей віком до 14 років;

3) документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України);

4) документи, що посвідчують особу законного представника (представника);

5) документи, що підтверджують повноваження особи як законного представника (представника), крім випадків, якщо законними представниками дитини є її батьки чи один із батьків;

6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору;

7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Частина 3 даної норми визначає, що у разі відсутності документів, передбачених пунктом 3 частини другої цієї статті, реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла.

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання (перебування) подання особою відомостей та/або документів, не передбачених цим Законом (частина 7 статті 9 Закону №1871-ІХ).

Відповідно частини 1 статті 11 Закону №1871-ІХ особа, яка декларує або реєструє своє місце проживання (перебування) у житлі, яке не є власністю (співвласністю) такої особи, та за відсутності документів, що підтверджують право на проживання в цьому житлі, під час подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) або декларації про місце проживання надає згоду власника (співвласників) житла чи уповноваженої особи житла на декларування або реєстрацію особою свого місця проживання (перебування) за адресою цього житла у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі декларування або реєстрації місця проживання особою, яка є власником (співвласником) цього житла, згода інших співвласників або інших осіб, місце проживання яких зареєстровано/задекларовано в цьому житлі, не вимагається.

Механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) визначає Порядок №265.

Згідно з пунктом 33 Порядку №265 (тут і в подальшому в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Згода батьків або інших законних представників може бути надана у присутності особи, яка приймає заяву про реєстрацію місця проживання, або засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку.

За змістом підпункту 5 пункту 35 Порядку №265, для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає, зокрема: документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дозволяє дійти висновку, що за загальним правилом, разом із заявою про реєстрацію місця проживання (перебування) зацікавлена особа повинна подати документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, в разі відсутності таких документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла.

Виняток з цього правила становлять випадки реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого / зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них, коли зазначені документи та згода не вимагаються.

Наведене узгоджується також із положеннями статті 156 Житлового кодексу України, якою визначено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина 2 статті 156 ЖК України).

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Як зазначено у статті 3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Закон України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III (далі - Закон № 2402-ІІІ) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (стаття 1 Закону №2402-ІІІ).

Стаття 11 Закону №2402-ІІІ визначає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до статті 18 Закону №2402-ІІІ держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Таким чином, зареєстроване місце проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей імперативно обумовлене зареєстрованим місцем проживання (перебування) її батьків (одного з них за згодою іншого) або законних представників. При цьому, дотримуючись принципів забезпечення найкращих інтересів дитини, чинним законодавством України не передбачено необхідності отримання згоди власника (співвласників) житла під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них.

Судом встановлено, що 16.01.2024 до департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради (правонаступником у сфері реєстрації місця проживання якого є відповідач відповідно до рішення Запорізької міської ради від 22.12.2023 №18 «Про припинення (реорганізацію) департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради шляхом приєднання до департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради та затвердження Положення про департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради в новій редакції») звернувся ОСОБА_3 із заявою №3-5/04-23, в якій просив зареєструвати місце проживання своєї малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою свого зареєстрованого місця проживання - АДРЕСА_2 . У заяві про реєстрацію місяця проживання малолітньої дитини наявній особистий підпис матері малолітньої дитини - ОСОБА_6 , про надання згоди на реєстрацію місця проживання.

Отже, судом встановлено, заяву подано з метою реєстрації місця проживання (перебування) дитини у віці до 14 років за адресою зареєстрованого місця проживання (перебування) її батька, та за наявності особистої згоди матері.

Відтак, виконано всі умови щодо реєстрації місця проживання дитини у віці до 14 років за зареєстрованим місцем проживання (перебування) її батька, передбачені Законом №1871-ІХ та Порядком №265, а тому у відповідача були відсутні підстави для відмови у здійсненні реєстраційних дій.

Суд відхиляє посилання на норми Закону № 3354-IX, та зазначає, що відповідно до пункту 1 розділу XIV Прикінцеві положення, цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через один рік з дня припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, крім:

1) статей 20-22, пункту 2 частини другої статті 24, абзацу другого частини другої статті 29, пункту 4 частини другої статті 43 цього Закону, які набирають чинності і вводяться в дію з урахуванням порядку, визначеного абзацом першим цього пункту, але не раніше ніж через п`ять років з дня набрання чинності цим Законом;

2) абзацу другого частини шостої статті 4 (в частині публічних консультацій), пункту 7 частини четвертої статті 27, пункту 5 частини третьої статті 29, статті 45, пункту 7 частини четвертої статті 68 цього Закону, які набирають чинності і вводяться в дію з урахуванням порядку, визначеного абзацом першим цього пункту, але не раніше дня набрання чинності Законом України "Про публічні консультації";

3) абзацу другого частини шостої статті 4 цього Закону (в частині лобізму та лобістської діяльності), який набирає чинності та вводиться в дію з урахуванням порядку, визначеного абзацом першим цього пункту, але не раніше дня набрання чинності законом щодо лобізму та лобістської діяльності;

4) пункту 2 цього розділу, який набирає чинності у день введення цього Закону в дію;

5) пунктів 3 і 4 цього розділу, які набирають чинності і вводяться в дію з дня, наступного за днем опублікування цього Закону.

Враховуючи, що воєнний стан в Україні, введений Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, неодноразово продовжувався та триває безперервно на теперішній час, Закон № 3354-IX не введений в дію, а тому відсутні підстави для його застосування до спірних правовідносин.

Крім того, слід зазначити, що у даному випадку відсутній конфлікт норм Закону №1871-ІХ та Порядку №265, оскільки останній прийнятий на виконання вимог частини 2 статті 4 Закону №1871-ІХ та не суперечить йому. Саме положення Закону №1871-ІХ (стаття 5) визначають зміст обов`язку батьків задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) дитини за своїм задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування). При цьому, частина 2 статті 9 Закону №1871-ІХ містить загальний перелік документів, які додаються до заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи, а положення Порядку №265 лише деталізують його.

Суд відхиляє посилання позивача, третьої особи 1 та третьої особи 3 на порушення відповідачем частини 3 статі 9 Закону №1871-ІХ, та вважає, що у випадку реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них, вимоги пункту 3 частини 2 статі 9 Закону №1871-ІХ щодо підтвердження права на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання, стосуються саме підтвердження зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків (в даному випадку батька), а не малолітньої дитини, і такі вимоги були дотримані, адже факт реєстрації місця проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 , встановлений відповідачем під час вчинення реєстраційної дії та позивачем не оспорюється.

Крім того, суд вважає безпідставними посилання позивача, третьої особи 1 та третьої особи 3 на те, що реєстрації малолітньої дитини у житлі, яке належить їм на праві спільної часткової власності, порушує їх права на володіння, користування та розпорядження майном на власний розсуд та створює передумови для можливих перешкод в реалізації права власності, оскільки відповідно до частини 4 статті 1 Закону №1871-ІХ декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.

Суд оцінює критично посилання на можливе у подальшому виникнення спільних обов`язків або обмежень у користуванні власним майном, ускладнення продажу, обміну чи іншого розпорядження квартирою, можливе виникнення претензій зареєстрованої особи на подальше проживання у квартирі навіть після зміни співвласників, вплив на нарахування комунальних платежів та вимушене їх погашення у випадку не сплати батьком неповнолітнього відповідних витрат, можливе виникнення нових правовідносин, які зачіпають права співвласників, у тому числі, конфліктів, оскільки вказані посилання ґрунтуються на довільних припущеннях та не підтверджені належними доказами.

Суд зазначає, що судовому захисту підлягає лише порушене право, захист непорушених прав не узгоджується із завданням та принципами адміністративного судочинства.

При вирішенні спору суд зобов`язаний надати оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також суд зобов`язаний визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 15.05.2024 року у справі №160/14647/22.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Якщо ж це право не є порушеним, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом, а тому відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 28.08.2024 у справі №120/19700/21-а.

Оскільки судом не встановлено порушення прав позивача у спірних правовідносинах, наявні підстави для відмови в задоволенні позову.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи сторін отримали достатню оцінку.

Частинами 1, 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, є не обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про відмову в задоволенні позову.

З урахуванням положень статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 9, 77, 132, 139, 143, 243-246, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради (69005, м.Запоріжжя, бул. Центральний, буд. 27; ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ), про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 06.02.2025.

Суддя М.О. Семененко