Справа № 120/15594/24
Суддя: Дашутін І.В.
Дата ухвалення: 2025-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

05 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 120/15594/24

адміністративне провадження № П/990/45/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Дашутіна І. В.,

суддів Васильєвої І. А., Гімона М. М., Хохуляка В. В., Юрченко В. П.,

перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

у с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Вищої ради правосуддя шодо нерозгляду скарги ОСОБА_1 від 19 червня 2024 року,

- зобов`язати Вищу раду правосуддя розглянути скаргу ОСОБА_1 від 19 червня 2024 року.

Вінницький окружний адміністративний суд ухвалою від 25 листопада 2024 року передав справу на розгляд до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як до суду першої інстанції, оскільки за правилами частини четвертої статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України справи щодо оскарження бездіяльності Вищої ради правосуддя розглядаються Верховним Судом як судом першої інстанції.

Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 03 лютого 2025 року.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він звернувся до ВРП із дисциплінарною скаргою стосовно судді Верховного Суду ОСОБА_2 , яку член Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Ковбій Олена Василівна ухвалою від 20 червня 2024 року № 1256/0/18-24 залишила без розгляду та повернула на підставі пункту 1 частини першої статті 44 Закону України "Про Вищу раду правосуддя", оскільки скарга не містить ані підпису скаржника, ані дати її підписання.

Протиправність бездіяльності ВРП щодо нерозгляду скарги позивач обґрунтовує тим, що подана скарга містила підпис позивача та дату її підписання, а законодавство не встановлює жодних вимог до місця розміщення особистого підпису.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у цій справі, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який:

а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Таким чином, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначаються Конституцією України, Законом № 1798-VIII та Законом України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ).

Так, на підставі частини десятої статті 131 Конституції України відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення добору суддів, прокурорів, їх професійної підготовки, оцінювання, розгляду справ щодо їх дисциплінарної відповідальності, фінансового та організаційного забезпечення судів.

Згідно зі статтею 108 Закону № 1402-VІІІ дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати ВРП у порядку, визначеному Законом № 1798-VIII, з урахуванням вимог цього Закону.

Відповідно до статті 42 Закону № 1798-VІІІ дисциплінарне провадження розпочинається після отримання ВРП скарги щодо дисциплінарного проступку судді, з повідомленням про вчинення дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарної скарги), поданої відповідно до Закону №1402-VІІІ, або за ініціативою Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя чи за зверненням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом.

Статтею 107 Закону № 1402-VІІІ встановлені вимоги щодо звернення з дисциплінарною скаргою.

Дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюють Дисциплінарні палати ВРП (частина друга статті 42 Закону № 1798-VІІІ).

Дисциплінарне провадження включає: 1) попередню перевірку дисциплінарної скарги, вивчення матеріалів для встановлення ознак вчинення суддею дисциплінарного проступку, ухвалення рішення про залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги, відмову у відкритті дисциплінарної справи або відкриття дисциплінарної справи; 2) підготовку дисциплінарної справи до розгляду, розгляд дисциплінарної справи та ухвалення рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності; 3) розгляд скарги на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності. (частина третя статті 42 Закону № 1798-VІІІ).

Пунктом 1 частини першої статті 43 Закону № 1798-VIII передбачено, що дисциплінарний інспектор ВРП, визначений автоматизованою системою розподілу справ для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя - доповідач): 1) вивчає дисциплінарну скаргу і перевіряє її відповідність вимогам закону; 2) за наявності підстав, визначених пунктами 1, 4 і 5 частини першої статті 44 цього Закону, - залишає без розгляду та повертає дисциплінарну скаргу скаржнику; 3) за наявності підстав, визначених пунктами 2, 3 і 6 частини першої статті 44 цього Закону, - передає скаргу на розгляд Дисциплінарної палати для ухвалення рішення щодо залишення без розгляду та повернення її скаржнику або відкриття дисциплінарної справи; 4) за відсутності підстав для залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги - протягом тридцяти днів з дня отримання такої скарги готує матеріали з пропозицією про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи.

Згідно із пунктом 23-7 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VІІІ тимчасово, до дня початку роботи служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя, повноваження дисциплінарного інспектора здійснює член Дисциплінарної палати (доповідач), визначений автоматизованою системою розподілу справ (наразі служба дисциплінарних інспекторів не створена та не розпочала роботу).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 44 Закону № 1798-VIII дисциплінарна скарга залишається без розгляду та повертається скаржнику, якщо дисциплінарна скарга подана з порушенням порядку, визначеного Законом №1402-VІІІ.

Рішення про повернення дисциплінарної скарги має бути вмотивованим та оскарженню не підлягає (частина четверта статті 44 Закону № 1798-VІІІ).

Саме ця норма є визначальною для оцінки правовідносин у цій справі, адже містить імперативний і безумовний припис щодо неможливості оскарження рішення про повернення дисциплінарної скарги будь-яким з учасників дисциплінарного провадження, зокрема й безпосередньо скаржником.

Як установлено у цій справі, ОСОБА_1 реалізував своє право на звернення до ВРП із дисциплінарною скаргою щодо судді Верховного Суду ОСОБА_2.

Член Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Ковбій Олена Василівна ухвалою від 20 червня 2024 року № 1256/0/18-24 залишила без розгляду та повернула на підставі пункту 1 частини першої статті 44 Закону України "Про Вищу раду правосуддя", оскільки скарга не містить ані підпису скаржника, ані дати її підписання.

За таких обставин, хоча позивач не просить визнати протиправною та скасувати зазначену вище ухвалу про повернення дисциплінарної скарги, очевидним є те, що сформульовані позивачем вимоги про визнання протиправною бездіяльності ВРП щодо нерозгляду його дисциплінарної скарги та зобов`язання ВРП розглянути його дисциплінарну скаргу фактично зводяться до оскарження ухвали члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Ковбій Олени Василівни від 20 червня 2024 року № 1256/0/18-24, якою скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду та повернуто скаржнику.

Проте, як вже було зазначено, відповідно до частини четвертої статті 44 Закону № 1798-VІІІ рішення про повернення дисциплінарної скарги оскарженню не підлягає.

Тобто таке рішення Дисциплінарної палати (про повернення дисциплінарної скарги) не може бути самостійним предметом судового розгляду.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі № 9901/342/19.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що у зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що вимога про визнання протиправною бездіяльності ВРП щодо невідкриття дисциплінарного провадження щодо судді та зобов`язання ВРП відкрити таке провадження фактично зводяться до оскарження ухвали члена ВРП, якою відповідну скаргу залишено без розгляду.

Таким чином, оскарження до суду бездіяльності ВРП щодо нерозгляду дисциплінарної скарги є штучним створенням підстав для фактичного перегляду судом ухвали ВРП про повернення дисциплінарної скарги, яка в силу приписів частини четвертої статті 44 Закону № 1798-VІІІ оскарженню не підлягає.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).

Ураховуючи наведене, покладена в основу позовних вимог у цій справі незгода позивача з ухвалою ВРП, якою залишено без розгляду та повернуто скаржнику його дисциплінарні скарги, не створює для останнього можливості її перегляду в судовому порядку в силу імперативної законодавчої заборони на таке оскарження, а тому позов ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства в силу закону.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів наголошує, що у цьому випадку поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 15 лютого 2018 року у справі № П/800/526/17 та від 10 травня 2018 року у справах № 800/227/17 та № П/9901/385/18.

З огляду на зазначене, заявлені позивачем вимоги не підлягають розгляду як у порядку адміністративного судочинства, так і взагалі не підлягають судовому розгляду.

Керуючись статтями 22, 170, 171, 266 КАС України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Суддя-доповідач І. В. Дашутін

Судді І. А. Васильєва

М. М. Гімон

В. В. Хохуляк

В. П. Юрченко